Номер провадження: 22-ц/813/2753/24
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей"

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 26 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

07 грудня 2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, просить суд: стягнути з відповідача на його користь, матеріальну шкоду в розмірі 196 227,00 грн та судові витрати.

В обґрунтування своєї позовної заяви представник позивача зазначає, що відповідач була прийнята на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», з 13 серпня 2018 року на підставі наказу № 2397-к від 10 серпня 2018 року.

Відповідно до наказу № 2860-к від 01.10.2020 року, відповідача було переведено з посади касира ПНФП на посаду начальника ПНФП філії № З ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», з 08.10.2020 року.

Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України, з відповідачем під час переведення на посаду начальника ПНФП 30 вересня 2020 року був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

01 жовтня 2020 року відповідач була ознайомлена з посадовою інструкцією начальника ПНФП Філії №3

Так у відповідності до п. 2.1.20 Посадової інструкції начальника ПНФП ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» начальник ПНФП в процесі своєї службової діяльності зокрема при необхідності виконує обов`язки старшого касира ПНФП.

Позивач вказує, що касир позивача - це касовий працівник пункту надання фінансових послуг (начальник ПНФП/старший касир/касир), уповноважений Товариством на здійснення обслуговування клієнтів за фінансовими послугами Товариства з використанням засобів програмного забезпечення або інших платіжних пристроїв.

Всі касові працівники безпосередньо обслуговують грошові кошти позивача та є матеріально відповідальними особами за отримані кошти в залежності від функціоналу (старший касир/касир).

В свою чергу, старший касир (будь-який касовий працівник, який виконує роль старшого касира відповідно до затвердженого графіку) є відповідальним за грошові кошти, які зберігаються в сейфі ПНФП.

Станом на 11 листопада 2021 року роль старшого касира в ПНФП №161П виконувала начальник ПНФП Іванова К.Т..

Протягом 11 листопада 2021 року, відповідач за допомогою КЕП підписала три прибуткові та сім видаткових касових ордерів.

11 листопада 2021 року в ПНФП № 16112 (м. Білгород-Дністровський, вул. Тімчишина, 8) була проведена інвентаризація наявних коштів та на підставі Акту про результати інвентаризації наявних коштів була встановлена нестача в розмірі 245 727,00 грн, матеріально відповідальна особа - начальник ПНФП ОСОБА_1 .

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач свою провину визнала повністю та повідомила, що вказана нестача виникла у зв`язку тим, що вона в вересні місяці 2021 року взяла кошти з сейфу для погашення заборгованості перед третіми особами.

15 листопада 2021 року відповідач на підставі документу на переказ готівки в гривні № від 15.11.2021 року відшкодувала частково завдану шкоду в розмірі 49 500 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп..

Відповідно до наказу № 4155-к від 30.11.2021 року, відповідача було звільнено з посади 01 грудня 2021 року у зв`язку зі втратою довір`я згідно з п.2 ст.41 КЗпП України .

Позивач акцентує увагу суду, що після звільнення відповідач в повному обсязі не відшкодувала завдану нею позивачу матеріальну шкоду, яка на момент подачі позову складає 196 227 (сто дев`яносто шість тисяч двісті двадцять сім) гривень 00 копійок.

Вказане і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" матеріальну шкоду в розмірі 196 227 грн., судовий збір у розмірі 2 943,40 грн, витрати за надання правової правничої допомоги у розмірі 8500 грн..

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що у сукупності доведених фактів, того що між сторонами виникли трудові правовідносини, у яких згідно наказів «Про прийняття на роботу» від 10.08.2018 року та «Про переведення на іншу посаду» від 01.10.2020 року, відповідач перебувала у статусі працівника, а позивач роботодавця, у зв`язку з доведеністю спричинення шкоди діями працівника, в обсязі повної матеріальної відповідальності, адже між сторонами був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність згідно ст. 135-1 КЗпП України, прийнявши до уваги, що шкода завдана внаслідок умисної винної поведінки відповідача, з корисних мотивів, та з урахуванням часткового відшкодування шкоди ОСОБА_1 , суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з неї в судовому порядку різниці нестачі грошових коштів, які були виявлені під час проведення інвентаризації в касі /сейфі/ ПНФП № 16112 за адресою: АДРЕСА_1 /, а отже вважав, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" є доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Білгород-Дністровського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про зупинення розгляду справи.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 251 ЦПК України розглянув справу.

На жодному судовому засідання ОСОБА_2 присутня не була у зв`язку з тим, що знаходилась на службі в Збройних Силах України, про що неодноразово повідомляла суд.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник ТОВ «НоваПей» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що зв`язку з відсутністю підтвердження надсилання відповідачем доказів перебування у складі ЗСУ стороні позивача, суд не повинен був розглядати вказані докази .

Додатково повідомляє, що доказом проходження служби (зарахуванням до військової частини) є саме наказ командира частини, а не лист, на який посилається відповідач (вказаний документ відсутній в матеріалах справи).

Відповідно ст. 374 ЦПК України (Повноваження суду апеляційної інстанції) не передбачає можливості скасування рішення суду та направлення його для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції є вірними, суд дійшов їх при правильному застосувані норм матеріального та процесуального права.

Вказані в апеляційній скарзі порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права матеріалами справи не підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 196227 грн. і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно на підставі Наказу ТОВ «Пост Фінанс» № 2397-к від 10.08.2018 року, відповідача ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду касира пункту надання фінансових послуг філії №3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», з 13 серпня 2018 року на основне місце роботи на умовах неповного робочого дня /4 години на день/, з оплатою праці згідно штатного розпису пропорційно відпрацьованого часу та з випробувальним терміном до трьох місяців.

01 жовтня 2020 року на підставі Наказу ТОВ «НоваПей» № 2860-к, ОСОБА_1 переведено з посади касира ПНФП філії № 3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» /Одеса/, на посаду начальника ПНФП філії № 3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» /Одеса/ з 08 жовтня 2020 року з погодинною оплатою праці згідно штатного розпису.

За змістом п.4.1 Посадової інструкції начальника пункту надання фінансових послуг ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», начальник ПНФП при виконанні своїх функціональних обов`язків несе відповідальність відповідно чинного законодавства України.

З посадовою інструкцією відповідач була ознайомлена 01.10.2020 року.

Крім того, 30.09.2020 року між ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було підписано Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Також , як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 2.1.20 Посадової інструкції начальника ПНФП ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» начальник ПНФП в процесі своєї службової діяльності при необхідності виконує обов`язки старшого касира ПНФП.

Таким чином, 11.11.2021 року відповідач ОСОБА_1 виконувала обов`язки старшого касира ПНФП.

Під час проведення інвентаризації наявних коштів в ПНФП № 16112 (м. Білгород-Дністровський, вул Тімчишина, 8), був складений Акт про результати інвентаризації наявних коштів та була встановлена нестача в розмірі 245 727,00 грн, матеріально відповідальна особа - начальник ПНФП ОСОБА_1 .

При цьому, в поясненнях причин, унаслідок яких виникли надлишки або нестачі, начальник ПНФП ОСОБА_1 пояснила, що взяла кошти з сейфу у вересні для погашення заборгованості. Грошові кошти зобов`язалась повернути до 15.11.2021 року включно.

Окремо також відповідачем були написані письмові пояснення, у яких ОСОБА_1 вказала, що взяла грошові кошти з сейфа для погашення боргів, оскільки за сімейними обставинами у неї відбулось розірвання шлюбу, вона залишилась з боргами, тож гроші брала у вересні місяці.

Зобов`язалась їх повернути до 15.11.2021 року у сумі 245 727 грн на користь компанії ТОВ «НоваПей».

Нестача коштів ТОВ «НоваПей» Філія № 3/Одеська область/ ПНФП № 16112 також підтверджується видатковим касовим ордером від 11.11.2021 року.

Позивач вказує, що 15.11.2021 року відповідач відшкодувала частину завданої шкоди у розмірі 49500 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією документу на переказ готівки № від 15.11.2021 року.

Відповідно до наказу № 4155-к від 30.11.2021 року, Відповідача було звільнено з посади начальника ПНФП філії № 3 ТОВ «НоваПей» /Одеса/, з 01 грудня 2021 року у зв`язку зі втратою довір`я на підставі п.2 ст.41 КЗпП України.

Проте, ані після звільнення, ані станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, шкода, завдана працівником у повному обсязі відшкодована так і не була.

Положенням статті 132 КЗпП України закріплено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Таким чином, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах.

Статтею ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу.

У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами власника або уповноваженого ним органу, наданими йому для виконання роботи.

Відповідно до ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснюється, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

На підставі вищевстановлених обставин справи та вимог чинного законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку про, те що оскільки між сторонами виникли трудові правовідносини, у яких згідно наказів «Про прийняття на роботу» від 10.08.2018 року та «Про переведення на іншу посаду» від 01.10.2020 року, відповідач перебувала у статусі працівника, а позивач роботодавця, у зв`язку з доведеністю спричинення шкоди діями працівника, в обсязі повної матеріальної відповідальності, адже між сторонами був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність згідно ст. 135-1 КЗпП України, прийнявши до уваги, що шкода завдана внаслідок умисної винної поведінки відповідача, з корисних мотивів, та з урахуванням часткового відшкодування шкоди ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про необхідність стягнення з неї в судовому порядку різниці нестачі грошових коштів, які були виявлені під час проведення інвентаризації в касі /сейфі/ ПНФП № 16112 за адресою: АДРЕСА_1 /, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" є доведеним, обґрунтованим.

З вказаним твердженням погоджується апеляційний суд.

Крім того, в апеляційній скарзі не міститься доводів щодо оскарження вказаних висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 251 ЦПК України розглянув справу, апеляційний суд зазначає наступне.

У статті 129 Конституції України одними із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

За приписами пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, від 21 жовтня 2010 року, § 47).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.

Виходячи зі змісту статті 12, частини третьої статті 13 ЦПК України кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.

Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" звернувся з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

10 грудня 2021 року ухвалою суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомлення сторін.

ОСОБА_1 у судові засідання призначені на 19.01.2022, 18.03.2022, 17.05.2022, 11.07.2022, 31.08.2022, 12.10.2022 , 29.11.2022, 14.12.2022, 17.01.2023, 07.03.2023, 17.03.2023, 21.04.2023, 18.05.2023, 05.06.2023, 30.06.2023, 02.08.2023, 11.09.2023 та 26.09.2023 не з`являлась, крім того в матеріалах справи наявна особиста заява про ознайомлення з матеріалами справи від 23.08.2023, в якій містяться відомості про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 54), та 25.08.2022 року на адресу Білгород-Дністровського районного суду надійшов від ОСОБА_1 відзив на позов (а.с. 56).

Також у матеріалах цивільної справи міститься копія довіреності, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 представляти її інтереси та вести її справи у всіх судових органах України будь якої ланки (а.с. 59), який безпосередньо брав участь у судовому засіданні 14.12.2022.

Крім того, 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталась до суду із зустрічною позовною заявою, яку ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2022 року було повернуто заявнику.

Клопотання про зупинення провадження подано 28.09.2023, тобто після розгляду справи по суті 26 вересня 2023 року. Під час судового розгляду відповідач неодноразово просила суд про відкладення розгляду справи на два та три місяці , однак клопотань про зупинення розгляду справи до суду не надходили, а тому суд в силу вимог диспозитивності не міг вийти за рамки клопотань сторони.

Разом з цим, посилання в апеляційній скарзі виключно на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , при цьому матеріали справи не містять підтверджень щодо переведення на воєнний стан або залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військової частини, в якій відповідач перебуває на військовій службі, відсутні у матеріалах справи і докази перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Враховуючи викладене, принцип дизпозитивності та вимогу закону про дотримання судом розумних строків розгляду справи, суд не позбавлений можливості розглядати справу без участі особи, якщо така особа, яка знаходиться у лавах ЗСУ не надала будь яких заперечень щодо цього. Крім того, на думку судової палати у суду першої інстанції були всі необхідні документи для прийняття судового рішення, захист прав відповідачки здійснювався повноважним представником.

Відповідно до сталої практики ВС у питанні зупинення провадження - Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21 (провадження № 61-8044св23)слідує, що за приписами п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі ЗСУ.

КЦС ВС вказав, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

До основних засад судочинства ч. 3 ст. 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.

Приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України мають на меті захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише в разі наявності обставин, які перешкоджають її розгляду.

Дії відповідача, який наполягав на зупиненні провадження у справі з апеляційного перегляду рішення, ухваленого не на його користь, з посиланням на обставини, з ним не пов`язані, не відповідають принципу добросовісності.

За таких обставин інститут зупинення провадження у справі не може бути застосований у цій справі на шкоду інтересам позивача, меті цього інституту та принципам цивільного судочинства.

Прохання відповідача щодо скасування рішення Білгород-Дністровського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про зупинення розгляду справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;

7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Отже, ст. 374 ЦПК України не передбачає можливості скасування рішення суду та направлення його для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 26 вересня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова