Справа № 444/1112/22 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В. Є.
Провадження № 22-ц/811/3330/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - адвоката Кузьмича Владислава Володимировича, представника третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича та ОСОБА_7 , як особи, яка не брала участі у справі, на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року в складі судді Мікули В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

У червні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання привести конфігурацію земельної ділянки до розмірів, визначених у правовстановлюючих документах.

Вимоги обгрунтовані тим, що позивачка є власником житлового будинку загальною площею 80,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вона є спадкоємцем за заповітом майна матері ОСОБА_9 на підставі свідоцтва на спадщину за заповітом від 20.03.2008, яка в свою чергу фактично прийняла спадщину від ОСОБА_10 - чоловіка ОСОБА_9 та її батька, яке складається із земельної ділянки 0,8500 га, що знаходиться на території Мокротинської сільської ради, Жовківського району, Львівської області.

Разом з тим, земельна ділянка біля будинку, власником якого є позивачка, межує із ділянкою, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , кадастровий номер :04:002:0028.

При цьому, земельна ділянка, що перебуває у власності відповідача не відповідає конфігурації, площі та лінійним розмірам, що відображені у правовстановлючих документах на його ділянку. Така ділянка, згідно картографічних даних, накладається на ділянку, що перебуває у фактичному користуванні позивачки, та, відповідно, унеможливлює здійснити процес приватизації такої у встановленому законодавством порядку.

На даний час на досудовому розслідуванні у Жовківському відділенні поліції перебуває кримінальне провадження №0000724 від 25.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження була призначена та проведена судова земельно-технічна експертиза та експертиза з питань землеустрою. Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 26.01.2022 №3099/5576/5577, площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 становить 0,2720 га; фактичний порядок користування земельною ділянкою під АДРЕСА_1 , в частині площі та лінійних розмірів не відповідає тій площі та лінійним розмірам, що відображені в правовстановлюючих документах на дану ділянку; конфігурація земельної ділянки 2Т, якою фактично користується ОСОБА_1 є максимально наближеною до тієї конфігурації, яка відображена в Державному акті. Площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні гр. ОСОБА_3 , становить 0,2691 га. Фактичний порядок користування земельною ділянкою під АДРЕСА_2 , в частині конфігурації, площі та лінійних розмірів не відповідає тій конфігурації, площі та лінійним розмірам, що відображені в правовстановлюючих документах на дану ділянку (фактична площа ділянки є більшою на 0,0191 га).

Таким чином, відповідач здійснює право власності земельною ділянкою, яка фактично не відповідає розмірам такої, тобто без належних документів, частина якої належить позивачці.

При цьому, ОСОБА_3 отримав у власність спірну земельну ділянку на підставі договору від 13.06.2014, укладеного із ОСОБА_5 .

Згідно даних з погосподарських книг на 1991-1995 роки, на 1996-2000 роки домогосподарств ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , земельна ділянка площею 0,1775 га перебувала у користуванні саме ОСОБА_10 , і саме ним та членами його родини дана ділянка оброблялась.

ОСОБА_5 ніколи не мала жодного відношення до земельної ділянки площею 0,1775 га, яка була передана їй у власність згідно Державного акта на право приватної власності на землю від 05.08.1997, ніколи не обробляла, не доглядала її. Більше того, не вчиняла вона таких дій і після отримання ділянки у власність. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року позов задовольнено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Кобзар Л.В., зареєстрований за № 355.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 привести конфігурацію земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0028 до розмірів, визначених у правовстановлюючих документах шляхом виготовлення технічної документації на таку ділянку відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , як особа, яка не брала участі у справі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги, оскільки суд не з`ясував усіх обставин, що мають значення для справи, а також порушив норми процесуального права.

Зокрема, суд не надав правової оцінки запереченням відповідача, які були наведені у відзиві на позовну заяву, а також усним поясненням строни відповідача.

Покликається на те, що відповідач ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянкок у с. Тернів , а саме площею 0,2500 га кадастровий номер 0:04:002:0020 та площею 0,1775 га кадастровий номер 0:04:002:0028, яка межує з земельною ділянкою позивачки, тому тільки з нею можливе накладення із земельною ділянкою позивачки.

При цьому, накладення земельної ділянки позивачки на земельну ділянку відповідача кадастровий номер 0:04:002:0020 є неможливим, оскільки такі земельні ділянки не межують між собою.

Разом з цим, висновок експерта в частині невідповідності конфігурації, площі та лінійних розмірів, що відображені у правовстановлюючих документах сформовано саме щодо земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 0:04:002:0020.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач здійснює право власності земельною ділянкою, яка фактично належить позивачці, є помилковим.

Зазаначає, що суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що при проведенні судової земельно-технічної експертизи не враховано площу земельної ділянки кадастровий номер 0:04:002:0028.

Тобто, експертний висновок стосується іншої земельної ділянки, як об`єкта нерухомості, яка не межує із земельною ділянкою позивачки, тому невідповідність конфігурації, площі та лінійних розмірів цієї ділянки жодним чином не може порушувати права та інтереси позивачки.

Що стосується земельної ділянки кадастровий номер 0:04:002:0028, яка набута відповідачем на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 13.06.2014, то експертне дослідження щодо такої не могло бути проведено, оскільки експертам не було надано технічну документацію із землеустрою щодо такої.

Більше того, така документація не була надана на клопотання експерта.

Також зазначає, що висновок № 3099/5576/5577 від 26.01.2022 не може бути взятий за основу для рішення у справі, оскільки заміри площ проводилися лише земельних ділянок, які належать сторонам, тому не можливо поза розумним сумнівом виключти, що порушення меж земельної ділянки допущено іншими землекористувачами.

Поза увагою суду залишилося те, що обміри земельної ділянки відповідача проводилися без його участі та згоди на прохід на його приватну власність.

Звертає увагу, що усі додані до позовної заяви письмові докази не засвідчені у визначеному законом порядку, тому є недопустимими та не могли слугувати основою для ухвалення оскаржуваного рішення.

Покликається у цьому контексті на відповідну судову практику.

На думку апелянта, позовна заява подана з порушенням ст. 175 ЦПК України, тому така мала бути залишена без руху, зокрема, позивачкою допущено зловживанням права на подання позову, оскільки не вказано, що у 2017 році у провадженні Жовківського районного суду Львівської області перебувала справа № 444/1079/17 у якій предметом спору був теж договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014, однак у задоволенні позову було відмовлено.

Просить врахувати, що у даній справі та справі № 444/1079/17, сторони, предмет та підстави позову є аналогічними.

Окремо зазначає, що задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 не забезпечить захист прав, свобод чи інтересів позивачки, оскільки первинно змельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта серія ЛВ 000902 від 25.08.1997, тому, навіть у разі скасування оспорюваного договору, право власності продовжить існувати та лише повернеться до первісного власника.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити. В решті рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача.

В апеляційній скарзі представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги є незаконним, таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що відповідач є власником двох земельних ділянок, при цьому, лише земельна ділянка площею 0,1775 га, кадастровий номер 0:04:002:0028 межує із земельною ділянкою позивачки, при цьому, висновок експерта № 3099/5576/5577 від 26.01.2022 стосується земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер :04:002:0020.

Звертає увагу на зміст питання, яке ставилося перед експертом та стосовно якої земельної ділянки, однак, зміну такого у подальшому та проведення експертного дослідження стосовно земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер :04:002:0020.

Вважає, що навіть за доведеності обставини щодо користування відповідачем частиною земельної ділянки позивачки, належним способом захисту мав би бути позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не визнання договору недійсним, що не призведе до поновлення порушених прав позивачки.

Також, на думку апелянта, самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, є не залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_5 , як сторони оскаржуваного договору.

У цьому контексті покликається на судову практику касаційного суду.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити. В решті рішення залишити без змін.

В апеляційний скарзі ОСОБА_7 , як особа, яка не брала участі у справі, однак зазначає, що судом вирішено питання про її права, а саме право на земельну ділянку площею 0,1775 га, кадастровий номер 0:04:002:0028, оскільки ОСОБА_3 така придбана у шлюбі, тому така є спільною сумісною власністю їх подружжя.

Враховуючи наведене оскаржуваним рішенням фактично позбавлена права спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованим та незаконним, тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні відповідної позовної вимоги.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості аналогічні доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Окремо зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки про існування оскаржуваного договору купівлі продажу було достеменно відомо щонайменше з 2017 року, однак позов у дані справі заявлено у червні 2022 року, тому покликаючись на правоу позицію касаційного суду, просить вирішити питання пропуску строку позовної давності, як самостійної підстави для відмови у позові.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити. В решті рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача.

05.01.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , у якій останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на досудовому розслідуванні у Жовківському відділенні поліції перебуває кримінальне провадження № 0000724 від 25.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України у межах якого була призначена та проведена судова земельно-технічна експертиза та експертиза з питань землеустрою від 26.01.2022 № 3099/5576/5577, згідно якої площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 становить 0,2720 га; фактичний порядок користування земельною ділянкою під АДРЕСА_1 , в частині площі та лінійних розмірів не відповідає тій площі та лінійним розмірам, що відображені вправовстановлюючих документах на дану ділянку; конфігурація земельної ділянки 2Т, якою фактично користується ОСОБА_1 є максимально наближеною до тієї конфігурації, яка відображена в Державному акті. Площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 , становить 0,2691 га. Фактичний порядок користування земельною ділянкою під АДРЕСА_2 , в частині конфігурації, площі та лінійних розмірів не відповідає тій конфігурації, площі та лінійним розмірам, що відображені в правовстановлюючих документах на дану ділянку, а саме фактична площа ділянки є більшою на 0,0191 га.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач здійснює право власності земельною ділянкою, яка фактично не відповідає розмірам такої, тобто без належних документів, частина якої належить позиваці.

Врахувавши законодавчі положення щодо користування сусідніми земельними ділянками, а також положення про спадкування за якими, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , оскільки стороною позивача в судовому засіданні доведено ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

При цьому, суд відмовив у задоволенні інших позовних вимог, як таких, що є взаємовиключними, оскільки задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014, виключає юридичні підстави здійснювати відповідачу будь-які дії з вказаною земельною ділянкою, зокрема, приведити конфігурацію такої до розмірів, визначених у правовстановлюючих документах шляхом виготовлення технічної документації на таку ділянку.

Зважаючи на те, що рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року оскаржується виключно в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та ст. 367 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 20.11.2007, виданого виконавчим комітетом Мокротинської сільської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16815994 від 27.11.2007, який виданий Державним комунальним підприємством Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 5, 6).

З копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 20.03.2008 вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-9).

Зокрема, спадкове майно на яке видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом складається із земельної ділянки площею 0,8500 га, що знаходиться на території Жовківської міської ради (колись Мокротинської сільської ради Жовківського району) Львівської області, наданої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка належала ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого ОСОБА_9 спадщину фактично прийняла, а юридично не оформила, та земельної ділянки, площею 2,4178 га, що знаходиться на території Жовківської міської ради (колись Мокротинської сільської ради Жовківського району) Львівської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_9 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку виданого Мокротинською сільською радою Жовківського району Львівської області 01.08.2001 серії ЛВ № 012717, зареєстрованого в книгу реєстрації державних актів за №33 (а.с. 11).

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є суміжними землевласниками.

Так, 13 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній придбав земельну ділянку площею 0,1775 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору, який посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Кобзар Л.В. (а.с. 69-72).

Звертаючись до суду з позовними вимогами та оскаржуючи зазначений договір купівлі-продажу, позивачка ОСОБА_1 стверджує, що її земельна ділянка межує із ділянкою, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , кадастровий номер :04:002:0028, при цьому, така не відповідає конфігурації, площі та лінійним розмірам, що відображені у правовстановлючих документах, згідно картографічних даних, земельна ділянка відповідача накладається на ділянку, що перебуває у фактичному користуванні позивачки, та, відповідно, унеможливлює здійснити процес приватизації такої у встановленому законодавством порядку. Таким чином, відповідач здійснює право власності земельною ділянкою, яка фактично не відповідає розмірам такої, тобто без належних документів, при цьому, таку ОСОБА_3 отримав у власність на підставі договору від 13.06.2014, укладеного із ОСОБА_5 , яка ніколи не мала жодного відношення до земельної ділянки площею 0,1775 га.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17).

З матеріалів справи вбачається, що з приводу правовідносин між сторонами у даній справі наявні судові рішення, які набрали законної сили.

Так, у провадженні Жовківського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 444/1079/17 за позовом ОСОБА_1 до Мокротинської сільської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 з участю 3-іх осіб відділу Держгеокадастру у Жовківському районі про визнання протиправними дій Мокротинської сільської ради, про скасування рішення Мокротинської сільської ради, про визнання недійсним та скасування Державного акта на право приватної власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на землю.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання дії Мокротинської сільської ради щодо прийняття та видачі рішення № 13 від 17.04.1997 року протиправними відмовлено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення Мокротинської сільської ради № 13 від 17.04.1997 року відмовлено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасувати Державного акту на право приватної власності на землю Серія ЛВ 000902 від 05.08.1997 року відмовлено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Кобзар Л.В., зареєстрований за № 355 відмовлено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1775 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:002:0028 (реєстраційний номер 27) за ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року без змін.

Таким чином, беззаперечним є те, що оспорюваний договів купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вже був предметом судового розгляду, однак суд відмовив у визнанні такого недійсним.

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Враховуючи наведене, обставини, встановлені рішеннями судів у справі № 444/1079/17, не підлягають доказуються у межах даної цивільної справи, відтак, безумовним є те, що на даний час має місце судове рішення, яке набрало законної сили та яким надавалася правова оцінка спірному договору купівлі-продажу від 13.06.2014.

Колегія суддів виходить з того, що ст. 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом яких є визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, зобов`язання вчинити дії, у позовній заяві визначила відповідачем лише покупця ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі з відповідних підстав.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що суб`єктний склад та предмет позову у справі № 444/1079/17 та у даній справі не є тотожними, тому протилежні доводи апеляційних скарг є безпідставними.

Іншими словами підстави для закриття провадження у даній справі з підстав наявності рішення суду, яке набрало законної сили, у якому збігаються сторони, предмет і підстави позову із даним позовом, відсутні, відтак суд підставно розглянув справу по суті.

В свою чергу, у межах справи № 444/1079/17 встановлено, що ОСОБА_5 згідно Державного акту про право власності на землю серії ЛВ № 000902 є власником земельної ділянки площею 0,8831 га в межах згідно з планом на підставі рішення виконкому Мокротинської сільської ради №13 від 17.04.1997, кадастровий номер земельної ділянки :04:002:0028.

Із плану зовнішніх меж земельної ділянки вбачається, що така складається із 3-ьох окремих земельних ділянок.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі статтею 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно з пунктом «в» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Підстави виникнення права на земельну ділянку та порядок оформлення речових прав на земельну ділянку передбачені статтями 125 та 126 ЗК України.

Таким чином, норми чинного ЗК України встановлюють нерозривний зв`язок між прийняттям рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян та видачею громадянам правовстановлюючих документів на право власності на земельні ділянки, формуванням земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номера, реєстрацією земельної ділянки у державному земельному кадастрі та відповідно у реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про те, що накладення земельної ділянки позивачки на земельну ділянку відповідача кадастровий номер 0:04:002:0020 є неможливим, оскільки такі земельні ділянки не межують між собою, при цьому висновок експерта в частині невідповідності конфігурації, площі та лінійних розмірів, що відображені у правовстановлюючих документах сформовано саме щодо земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 0:04:002:0020, що підтверджується додатком № 3 до висновку № 3099/5576-5577 від 26.01.2022.

При цьому, при проведенні судової земельно-технічної експертизи не враховано площу земельної ділянки кадастровий номер 0:04:002:0028.

Іншими словами, експертний висновок стосується земельної ділянки, як об`єкта нерухомості, яка не межує із земельною ділянкою позивачки, тому невідповідність конфігурації, площі та лінійних розмірів цієї ділянки жодним чином не може порушувати права та інтереси позивачки.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 про те, що висновок № 3099/5576/5577 від 26.01.2022 не може бути взятий за основу для рішення у справі з тих підстав, що заміри площ проводилися лише земельних ділянок, які належать сторонам, тому не можливо поза розумним сумнівом виключти, що порушення меж земельної ділянки допущено іншими землекористувачами, є безпідставним, оскільки виходячи із предмету спору (диспозитивності), такі заміри не могли проводитися у невизначеної кількості власників земельних ділянок.

Разом з цим, у межах справи № 444/1079/17 із копії Акту про встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_5 від 13.09.2013 встановлено, що комісією Мокротинської сільської ради при обстеженні встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_5 не порушені, площа земельної ділянки відповідає площі згідно Державного акту а землю серії ЛВ № 000902 виданого 05.08.1997.

Більше того, ОСОБА_1 самостійно пояснила, що при житті її батьки не пред`являли претензій чи позовів до ОСОБА_5 з приводу порушення межових знаків земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, Державні акти не оскаржувалися.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 не забезпечить захист прав, свобод чи інтересів позивачки, оскільки первинно змельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта серія ЛВ 000902 від 25.08.1997, який оспорювався, однак на даний час є чинним, тому, навіть у разі скасування оспорюваного договору, право власності на земельну ділянку повернеться до первісного власника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заслуговують на увагу та свідчать про їх підставність, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення в оспорюваній частині та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні відповідної вимоги.

В свою чергу, доводи про те, що позовна заява подана з порушенням положень ЦПК України та мала бути залишена без руху, на висновки суду не впливає, оскільки такі обставини відносяться до дискреції суду першої інстанції.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення чинного на даний час закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_7 , як особи, яка не брала участі у справі, про те вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права, а саме право на земельну ділянку площею 0,1775 га, кадастровий номер 0:04:002:0028, оскільки така придбана ОСОБА_3 у шлюбі, заслуговують на увагу, оскільки така є спільною сумісною власністю їх подружжя.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_7 також підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачкою позовної давності, оскільки про існування оскаржуваного договору купівлі продажу їй було достеменно відомо щонайменше з 2017 року, а позов у дані справі заявлено у червні 2022 року та покликання на судову практику про можливість застосування наслідків пропуску позовної давності на стадії апеляційного оскарження, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

В свою чергу, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

З огляду на викладене, наслідки спливу позовної давності у даному спорі суд міг би застосувати лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , тобто лише у разі встановлення судом того, що відповідач ОСОБА_3 в порушення діючого законодавства, порушив права позивачки, однак суд дійшов висновку про безпідставність матеріально-правововї вимоги, тому у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю такого.

Наведене, в свою чергу, дає підстави для висновку про часткову взаємовиключність доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 , оскільки доводячи в одному випадку про безпідставність позовних вимог, остання просить застосувати наслідки спливу позовної давності, які, як зазначено вище можуть застосовуватися лише до обґрунтованих позовів.

Окремо колегія суддів зазначає, що відповідальними за наслідки порушення прав особи (не сторони договору) укладенням договору є обидві сторони договору.

Таким чином, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина 1 , 2 та 3 статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц сформульовано висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

У справі, що переглядається, сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , при цьому, позов пред`явлено виключно до ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 є третьою особою, а не співвідповідачем, клопотань про залучення ОСОБА_5 співвідповідачкою, позивачка не заявла.

Таким чином, оскільки позов пред`явлено лише до однієї сторони оспорюваного договору, а інша сторона договору є третьою особою, висновок суду першої інстанції про можливість часткового задоволення позову є помилковим, внаслідок неналежного складу відповідачів.

Зазначене відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 670/23/18 у якому йдеться про те, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Враховуючи наведне, доводи представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 також заслуговують на увагу та свідчать про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

Наведене у своїй сукупності доводить помилковість висновків місцевого суду та підставність апеляційних скарг, як наслідок необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні відповідної вимоги та залишення без змін рішення у іншій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Кузьмича Владислава Володимировича, представника третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича та ОСОБА_7 , як особи, яка не брала участі у справі задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 рокув частині задоволення вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про визнаннянедійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Кобзар Л.В., зареєстрований за № 355 скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.

У решті рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 судовий збір за подання апеляційної скарги по 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок кожному.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк