Справа № 156/320/23 Головуючий у 1 інстанції: Федечко М. О.
Провадження № 22-ц/802/124/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_4 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 01.07.2014 між ним та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір із оформленням її на роботу продавцем у павільйон № НОМЕР_1 на ринку «Гостинець» в смт. Іваничі та укладено типовий договір про повну індивідуальну відповідальність.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 займала посаду продавця непродовольчих товарів, безпосередньо пов`язану із зберіганням, відпусканням товарно-матеріальних цінностей та брала на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй матеріальних цінностей. Відповідачка зобов`язалася дбайливо ставитися до переданих їй для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей підприємця і вживати заходів для відведення шкоди; своєчасно повідомляти його, як роботодавця, про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності довірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених їй товарно-матеріальних цінностей.

ОСОБА_4 приступила до роботи та відповідно до проведеної 21.06.2014 ревізії їй було передано для реалізації товарно-матеріальні цінності на суму 139 428,09 грн, про що вона поставила свій підпис в акті приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей.

Відповідачка була єдиним продавцем у павільйоні № НОМЕР_1 ринку «Гостинець» в смт. Іваничі, ключі від якого були лише у неї, протягом 2014-2016 років товар їй доставлявся водіями ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ..

Під час отримання товару ОСОБА_4 ставила свій підпис у накладних, а отримані від реалізації запчастин кошти передавала йому через водіїв. При поверненні нею певного товару складалася відповідна накладна для списання товару.

22.09.2016 було проведено наступну ревізію товарно-матеріальних цінностей у павільйоні № НОМЕР_1 ринку «Гостинець», при проведенні якої були присутні він, менеджер ОСОБА_7 , водії ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та відповідачка.

У результаті проведеної ревізії було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 60 235 грн.

ОСОБА_4 пояснила, що без його дозволу вона передала на користь третіх осіб товар на суму 12 000 грн, які зобов`язалася повернути. Щодо іншої суми нестачі відповідачка нічого пояснити не змогла, обіцяла розібратися та відшкодувати йому збитки у розмірі 60 000 грн до 31.12.2016, про що написала 30.09.2016 відповідну розписку.

Оскільки шкода відшкодована не була, то з метою захисту свого порушеного права 07.11.2016 він змушений був звернутися в Іваничівське ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області із заявою-повідомленням про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, на підставі якої було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000309 від 07.11.2016.

11.02.2017 начальником СВ Іваничівського ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області було винесено постанову про призначення судової економічної експертизи фінансових документів, яку було доручено провести експертам Волинського НДЕКЦ МВС України. Інформація про призначення в межах даного кримінального провадження вищезазначеної експертизи була останньою, яка йому повідомлялася Іваничівським ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області.

На його неодноразові намагання дізнатися про результати проведеної експертизи та долю досудового розслідування йому повідомляли, що досудове розслідування триває, матеріали кримінального провадження передані до Горохівського ВП ГУНП у Волинській області, а пізніше - до Володимирського РВП ГУНП.

Згодом йому стало відомо, що матеріали кримінального провадження знаходяться у відділенні поліції № 1 м. Нововолинськ Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, а 10.01.2023 на його запит отримано відповідь про те, що кримінальне провадження було закрито постановою від 31.05.2017 у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, яку за його скаргою ухвалою слідчого судді від 09.02.2023 скасовано.

Оскільки досудове розслідування по вищезазначеному кримінальному провадженню триває уже майже 5 років, він вирішив здійснити захист свого порушеного права у порядку цивільного судочинства шляхом звернення до суду із цим позовом.

Ураховуючи наведене, просив поновити пропущений процесуальний строк на звернення до суду з позовом і стягнути з відповідачки на його користь 60 000 грн суму матеріальних збитків та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2023 року позов задоволено.

Поновлено фізичній-особі підприємцю ОСОБА_3 процесуальний строк на звернення із даним позовом до суду.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 60 000 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1073,60 грн судового збору.

Додатковим рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову у позові.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

У судовому засіданні представник відповідачки апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, сторони у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк на звернення до суду з цим позовом позивач пропустив з поважних причин, а тому його необхідно поновити, а факт заподіяння відповідачкою майнової шкоди позивачу нестачею товарно-матеріальних цінностей підтверджено актом ревізії від 22.09.2016 на суму 60 235,61 грн, цей розмір відповідачкою не спростовано, а також розпискою відповідачки про її зобов`язання повернути позивачу кошти у сумі 60 000 грн до 31.12.2016.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, без належного дослідження наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України у редакції на дату виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 2016 рік.

Так, відповідно до вимог ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно зі ст. 131 цього Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Статтею 134 КЗпП України визначено випадки повної матеріальної відповідальності. Зокрема, згідно з п. 1 ч. 1 відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 135-1 КЗпП України).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Статтею 136 цього Кодексу визначено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, а саме покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до вимог ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач являється фізичною особою-підприємцем з 14.05.1997 (а. с. 14).

01 липня 2014 року між позивачем та відповідачкою було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого остання зобов`язалася виконувати роботу продавця непродовольчих товарів (а. с. 6).

01 липня 2014 року сторонами підписано Типовий договір про повну індивідуальну відповідальність, відповідно до якого працівник, що займає посаду продавця, безпосередньо пов`язану із зберіганням, відпуском товарно-матеріальних цінностей, бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей. Дія цього договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства та організації (а. с. 7).

Підставою для звернення із позовом позивач зазначив проведення ревізії, у результаті якої виявлено нестачу на суму 60 235,61 грн, а також розписка відповідачки від 30.09.2016, у якій вона визнала факт нестачі та зобов`язалася повернути грошові кошти у розмірі 60 000 грн до 31.12.2016 (а. с. 2-5).

Разом із тим, жодного належного, допустимого і достовірного доказу для підтвердження розміру завданої шкоди, яку позивач просив стягнути з відповідачки - матеріали справи не містять.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Так, зазначений в акті ревізії від 22.09.2016 розмір нестачі 60 235,61 грн не підтверджено жодними документами.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки не заперечив, що ОСОБА_4 передала третім особам товар на суму 12 000 грн, які у письмовому поясненні позивачу зобов`язалася повернути і повернула. Також пояснив, що ревізія проводилася двічі, перший раз заявили про нестачу приблизно на 80 000 грн, відносно чого відповідачка категорично заперечила і уже повторно різниця у підрахунку становила приблизно 20 000 грн, із чим відповідачка також не погодилася.

Зазначену обставину представник позивача не заперечив.

Також представник позивача ствердив, що гроші за реалізований товар відповідачка передавала позивачу через водіїв, які їй доставляли товар. При цьому не надав жодних доказів, яким чином було зафіксовано позивачем отримання переданих коштів та їх розмір і відповідність або ж невідповідність реалізованому товару.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка приступила до роботи і їй було передано товар на суму 139 428,09 грн. відповідно до проведеної 21.06.2014 ревізії, тобто ревізії, проведеної ще до її прийняття на роботу.

Самого акту приймання-передачі матеріальних цінностей та усіх інших документів, які підтверджують рух матеріальних цінностей та передачу за них коштів за період роботи відповідачки - позивачем не надано.

Посилання позивача, що написанням розписки від 30.09.2016 відповідачка визнала факт нестачі та зобов`язалася повернути грошові кошти у розмірі 60 000 грн до 31.12.2016 - спростовується змістом цієї розписки (а. с. 65).

Згідно змісту цієї розписки ОСОБА_4 зобов`язалася з 01.10.2016 по 10.10.2016 переконатися у достовірності виставлених до неї претензій по нестачі, зробленій нею в період з 01.07.2014 по 30.09.2016 і тільки тоді згідна повернути кошти в сумі 60 000 грн.

Судом встановлено, що відповідачка у 2016 році звернулася до позивача, щоб отримати документи і звіритися із розміром нестачі, однак їй було у цьому відмовлено, оскільки таке її прохання відбулося уже після звернення позивача в органи поліції із заявою про кримінальне правопорушення.

Оскільки відповідачка категорично не погоджувалася із заявленим до стягнення розміром нестачі, такий розмір був відмінним при повторних перерахунках (ревізіях) позивача, акт ревізії не підтверджено жодними доказами, а зміст розписки відповідачки містить відсилку до необхідності перевірки заявленої суми, то апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено заявлений до стягнення розмір майнової шкоди, у зв`язку із чим у позові необхідно відмовити.

Посилання представника позивача на втрату документів, які були передані органам досудового розслідування - відхиляються апеляційним судом, оскільки норми цивільного процесуального законодавства щодо доказів та доказування є чітко визначеними.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем строків для звернення із цим позовом та відсутність підстав для його поновлення - не обґрунтовуються апеляційним судом, оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що у позові необхідно відмовити не по строках звернення, а по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню відповідачці позивачем.

Ураховуючи те, що додаткове рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2023 року є складовою основного рішення суду від 01 листопада 2023 року, ухвалювалося у зв`язку із задоволенням позову та це рішення суду скасовується, тому і додаткове рішення необхідно скасувати.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2023 року і додаткове рішення суду від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків - відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1610 (одну тисячу шістсот десять) грн 40 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді