КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1778/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 25 липня 2023 року у справі за позовом Офісу Генерального прокурора до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни про визнання недійсним договору поділу майна та скасування його реєстрації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року позивач заступник Генерального прокурора України звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. за реєстровим № 1486, скасувати реєстрацію договору, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що Генеральною інспекцією Генеральної прокуратури України 13 жовтня 2015 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення колишнім працівником прокуратури ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368 КК України, на теперішній час у кримінальному провадженні триває судовий розгляд. Санкція ст. 368 КК України передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, в зв`язку з чим під час досудового розслідування вживались заходи для встановлення належного ОСОБА_1 майна та накладення на нього арешту.

Під час здійснення досудового слідства у кримінальних провадженнях ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4 вчинено низку дій, спрямованих на виведення майна, набутого під час шлюбу, із спільної власності в особисту приватну власність ОСОБА_4 з метою скасування арештів, накладених на нього в кримінальному провадженні, та уникнення його можливої конфіскації. Так, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року за результатом розгляду позову ОСОБА_4 шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , розірвано.

В подальшому, з метою уникнення можливої конфіскації частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 та іншого спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_4 22 грудня 2015 року уклали договір про поділ майна, відповідно до якого право особистої приватної власності між ними розподілено наступним чином: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набувають кожний із них права особистої приватної власності на нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 143,3 кв.м. Також ОСОБА_4 набуває право особистої приватної власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 183,1 кв.м., нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 238 кв.м., квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 126,8 кв.м., все інше рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу.

Під час досудового розслідування встановлено, що згаданий договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , підписано від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій. Зокрема, вироком Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, який набрав законної сили, засуджено приватного нотаріуса КМНО Апатенко М.А. за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 362 КК України. Судом встановлено, що нотаріус, вступивши у попередню змову з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , матеріали щодо яких розслідуються в окремому провадженні, діючи в інтересах зазначених осіб, які намагалися уникнути конфіскації майна, з метою надання цьому спільному сумісному майну статусу особистого приватного майна ОСОБА_4 , умисно, з корисливих мотивів, шляхом внесення недостовірних відомостей під час складання та видачі підробила офіційний документ - довіреність за реєстровим № 1477 від 21 грудня 2015 року, в частині надання права ОСОБА_3 укладати від імені довірителя договори про поділ майна та у подальшому посвідчила договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року, підписаний від імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на такі дії. З огляду на викладене довіреність від 21 грудня 2015 року за реєстровим № 477, видана на ім`я ОСОБА_3 , є нікчемною, оскільки факт її підроблення встановлено вироком у кримінальному провадженні, а отже не потребує визнання недійсною в судовому порядку.

Таким чином, ураховуючи, що договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року підписано від імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій, оскільки довіреність, надана їй приватним нотаріусом Апатенко М.А., підроблена і зазначений факт установлено вироком у кримінальній справі, згаданий договір повинен бути визнаний недійсним.

В подальшому з метою уникнення можливої конфіскації майна ОСОБА_4 використано зазначений договір під час звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва на частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 . За результатами розгляду зазначеного клопотання, взявши до уваги наявність договору про поділ майна від 22 грудня 2015 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року скасовано арешт, накладений на указане спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Отже, на теперішній час ОСОБА_4 , яка відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 та іншого нерухомого майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_1 , фактично вивела його зі спільної сумісної власності з колишнім чоловіком, надавши йому статус особистого приватного майна з метою уникнення можливої його конфіскації, використовуючи договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року, зареєстрований нотаріусом на № 1486.

Враховуючи, що договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року з реєстровим № 1486 є недійсним та укладеним на підставі підробленої довіреності, у нотаріуса КМНО Апатенко М.А. були відсутні законні підстави для його нотаріального посвідчення та реєстрації, а тому нотаріус повинен був відмовити в нотаріальному посвідченні зазначеного правочину. Крім того, враховуючи, що згаданий договір поділу майна зареєстровано нотаріусом 22 грудня 2015 року за реєстровим № 1486, а також те, що після його укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вчинено дії, спрямовані на відчуження спільного майна з метою уникнення його можливої конфіскації, для попередження подальшого використання для зазначених цілей його реєстрація підлягає скасуванню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. за № 1486, в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції неправильно зазначив, яким чином за спірним договором в особисту власність його сторін переходить майно, дані обставини встановлені судом неповно, адже за умовами п.п. 4 та п. 2.2 спірного договору ОСОБА_4 набуває права особистої приватної власності не на все інше рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу, а на все інше рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу, зареєстроване за нею.

Вказував, що суд неправильно застосував ст. 203, 215 ЦК України, з огляду на що дійшов хибного висновку про задоволення позову в частині та визнав встановленими обставини, які не є доведеними, не зазначив жодної підстави, передбаченої ЦК України для визнання спірного договору недійсним. Суд безпідставно зазначив, що спірний договір про поділ майна подружжя не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у зверненні стягнення на нерухомість апелянта, при цьому судом ніяким чином не обґрунтоване таке твердження та немає жодного доказу в справі, який свідчив би про фраудаторність спірного договору, такі висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях.

Звертав увагу, що колишнє подружжя має трьох дітей, які залишились проживати з матір`ю, і природньо, що ОСОБА_4 було передано більшу частину спільного майна подружжя для забезпечення дітям звичних умов життя та сталого рівня доходу. Крім того, на момент укладення договору таке майно під заборонами та арештами не перебувало. Також на момент укладення спірного договору, як і зараз, у ОСОБА_1 немає жодного майнового зобов`язання перед державою або іншими особами. Спірний договір було укладено 22 грудня 2015 року, тобто на півроку раніше, ніж було складено обвинувальний акт від 04 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 та більш ніж за рік до винесення вироку щодо приватного нотаріуса Апатенко М.А. При цьому жодного обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 не винесено до сих пір і така санкція, як конфіскація його майна, до нього не застосована. Таким чином, на момент укладення спірного договору критерії фраудаторності були відсутні.

Наголошував, що спірний договір не відповідає жодній з ознак фраудаторності правочину, встановлені у висновках, викладених Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду в їх постановах, та наводив аргументи щодо відсутності критеріїв для кваліфікації договору як фраудаторного.

Вказував, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме ст. 78 - 80 ЦПК України та дійшов хибного висновку, який не відповідає дійсним обставинам, що мають значення для справи. Суд безпідставно зазначив, що відповідачами не надано доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, та що відповідачі не довели, що їхні дії, як сторін договору, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача вироку суду про конфіскацію майна. Проте самі сторони спірного договору - відповідачі підтвердили свою волю на його укладення і те, що зміст такого договору відповідає їх намірам, а також те, що ОСОБА_4 дійсно видала зазначену довіреність. Доказів протилежного у справі, немає, крім неналежного та недостовірного доказу - вироку суду щодо іншої особи ОСОБА_5 , який ґрунтується на її угоді про визнання винуватості. При цьому ОСОБА_4 в своїй заяві вірно запевнила, що на момент складення вказаної заяви щодо неї не винесено жодного вироку у кримінальній справі, в якому були б встановлені факти підроблення її підпису на будь-яких інших документах, а ОСОБА_3 запевнила про відсутність вироків, якими були б встановлені факти підроблення нею підпису. Вказані заяви є доказами, які повністю спростовують висновки суду про нікчемність довіреності та недійсність спірного договору, проте суд не надав їм жодної оцінки.

Зазначив, що суд першої інстанції порушив ст. 263 ЦПК України та дійшов хибного висновку, що посилання ОСОБА_1 про те, що обставини, встановлені вироком від 18 січня 2017 року, не можуть мати преюдиціального значення відповідно до постанови Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 759/10575/16к, суд вважає безпідставним, оскільки вона стосується розгляду кримінального провадження щодо іншої особи.

Проте у цій справі, як і у справі № 759/10575/16к, вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, стосується не ОСОБА_1 , а іншої особи - нотаріуса Апатенко М.А., а отже посилання відповідача на дану постанову є повністю коректним. З зазначеного вироку вбачається, що 12 грудня 2016 року між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості, тобто всі наведені у вироці висновки, в тому числі, які стосуються інших осіб, зокрема відповідача, обґрунтовані виключно свідченнями нотаріуса Апатенко М.А. Ані відповідачі, ані ОСОБА_3 не давали своїх показань/свідчень в рамках зазначеного кримінального провадження, ніякі інші докази не були зібрані.

Вказував, що суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, а саме ч. 2 ст. 215 ЦК України щодо нікчемності правочину, а саме довіреності від 21 грудня 2015 року, виданої на ім`я ОСОБА_3 , оскільки факт її підроблення встановлено вироком у кримінальному провадженні, а отже не потребує визнання її недійсною в судовому порядку. Разом із тим, вирок суду не є преюдиційним для вирішення даного спору, адже ґрунтується виключно на угоді про визнання винуватості іншої особи. Також суд не зазначив, яким саме законом встановлено недійсність довіреності, при тому, що сама довіритель підтвердила її видачу особисто.

Вказував, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 41, 62 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 317, 319, 321 ЦК України, порушив ч. 2 ст. 45, ч. 6 ст. 81, ст. 121 ЦПК України, врахувавши висновки, які викладені в постановах Верховного Суду, проте не в подібних правовідносинах.

Зазначив, що позов прокурора не містив обов`язкового належного обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, оскільки на сьогоднішній день вироку суду щодо ОСОБА_1 не існує, санкція, передбачена ст. 368 КК України, до нього не застосована, і позов прокурора ґрунтується на припущенні про можливе винесення в майбутньому вироку суду щодо ОСОБА_1 та ймовірне застосування до нього конфіскації майна, а отже суперечить принципу презумпції невинуватості.

Зауважував, що суд першої інстанції врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц, проте наведені правові позиції не є висновками щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», крім того, вони стосуються питання, яке не є спірним в даних правовідносинах, а саме щодо необхідності прокурору звернутись до компетентного органу перед пред`явленням позову, тобто зазначена судова практика не має ніякого відношення до вирішення спору в цій справі та ніяким чином не доводить наявність підстав для представництва прокурора в цій справі.

Особа, яка не брала участі в даній справі, ОСОБА_3 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила змінити мотивувальну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року, виключивши з нього процитованих нею абзаци рішення, в яких судом встановлено обставини щодо ОСОБА_3 .

Вважала, що суд першої інстанції відхилився від принципу правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. Адже під час ухвалення рішення суду першої інстанції було достеменно відомо, що розгляд справи № 758/12711/18 за обвинуваченням ОСОБА_3 триває і саме в межах кримінального провадження має здійснитися оцінка обставин, що зазначається в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Встановивши обставини щодо підписання ОСОБА_3 договору, яка не була уповноважена на здійснення таких дій, суд першої інстанції порушив принцип верховенства права та створив фундамент для порушення презумпції невинуватості щодо ОСОБА_3 , питання про можливе здійснення кримінального правопорушення якою наразі є предметом судового розгляду в іншій справі.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував те, що правова природа інституту провадження на підставі угод полягає у розгляді провадження щодо обвинуваченого, який уклав угоду, окремо від інших осіб, що обвинувачуються у співучасті, без дослідження та оцінки судом доказів вини особи.

Наголошувала, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення закріплює, що судом нібито встановлені обставини, що прямо відповідають версії подій, що викладені в обвинувальному акті ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України. Таким чином, не отримавши від ОСОБА_3 угоди про визнання винуватості, прокуратура вчинила все можливе для створення формулювань, які могли б розглядатися як преюдиційні в кримінальній справі щодо неї.

Наполягала на порушенні судом першої інстанції обов`язку зупинити провадження в справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, вказуючи, що до прийняття справи в провадження суддею Остапчук Т.В. справа перебувала у провадженні судді Писанця В.А., який задовольнив клопотання відповідача та зупинив провадження в справі до вирішення по суті кримінального провадження щодо нотаріуса Апатенко М.А. Оскаржуване рішення не містить мотивів щодо того, чому суд вважав кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 , в якому остання не укладала угоди, а наполягає на своїй невинуватості, меншовартісним порівняно зі справою нотаріуса Апатенко М.А.

Звертала увагу, що констатуючи невиконання зобов`язань за договором, суд першої інстанції порушив засади цивільного судочинства щодо змагальності сторін та дозволив собі оцінити доказ, що не досліджувався ним в оригіналі, адже питання щодо «фіктивності» довіреності не ставилося навіть позивачем, попри це суд першої інстанції виклав у рішенні такі необ`єктивні висновки. Оскаржуване рішення не містить даних про таке дослідження, а зроблені у ньому висновки є сумнівними і прямо порушують право ОСОБА_3 , яка навіть не допитувалася в якості свідка, на справедливий суд.

Від Офісу Генерального прокурора надійшли відзиви на апеляційні скарги, в якому прокурор просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що у вказаному спорі прокурор звернувся до суду в інтересах держави як самостійний позивач і зазначив у позові, що на даний час звернення з позовом до суду відсутній орган, уповноважений державою здійснювати дії, метою яких є забезпечення запобігання можливості конфіскації майна особи, яка вчинила корупційний злочин. Суд першої інстанції дослідив зазначене питання та вказав на наявність підстав для представництва інтересів держави в спірних правовідносинах.

Вказував, що судом чітко зазначено, що оспорюваний договір про поділ майна подружжя не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у зверненні стягнення на нерухомість, тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на уникнення конфіскації майна. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 205 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Звертав увагу, що на недобросовісність поведінки відповідачів вказує також те, що договір про поділ майна подружжя укладений між сторонами 22 грудня 2015 року, коли вже було зареєстроване кримінальне провадження від 13 жовтня 2015 року, санкція статті, за якою ОСОБА_1 міг бути притягнутий до кримінальної відповідальності, передбачала конфіскацію майна, яку він намагався уникнути, арешт на майно ОСОБА_1 було накладено ухвалою суду 11 грудня 2015 року і одразу після цього розпочато процедуру «виведення майна» зі спільної власності подружжя. Таким чином, оспорюваний договір укладався з метою виведення з власності ОСОБА_1 майна, оскільки він розумів про достатню ймовірність його конфіскації у разі притягнення до кримінальної відповідальності.

Не погоджувався з доводами апеляційної скарги відповідача, що відносно ОСОБА_1 немає обвинувального вироку і конфіскація майна до нього не застосована, з огляду на те, що дії відповідачів в справі були направлені на майбутнє унеможливлення здійснення такої конфіскації.

Посилаючись на вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року щодо нотаріуса Апатенко М.А., наводив спростування доводів апеляційної скарги про те, що сторони спірного договору підтвердили свою волю на його укладення і зміст такого договору відповідає їх намірам.

Вважав помилковим посилання відповідача на те, що обставини, встановлені вироком суду від 18 січня 2017 року, не можуть мати преюдиціального значення до спірних правовідносин (відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 759/10575/16), адже висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач, стосуються розгляду кримінальних проваджень і не суперечать змісту ст. 82 ЦПК України.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 , вважав, що посилання в оскаржуваному рішенні на вирок Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, за яким засуджено приватного нотаріуса Апатенко М.А., не зачіпає питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки апелянта.

Вважав необґрунтованим посилання ОСОБА_3 на обов`язок суду першої інстанції зупинити провадження в справі до розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , крім того, зібрані докази дозволяли суду встановити і оцінити обставини, які були предметом судового розгляду. Враховуючи, що договір про поділ майна від 22 грудня 2015 року підписано від імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій, оскільки довіреність, надана їй приватним нотаріусом, підроблена і зазначений факт установлено вироком у кримінальній справі, спірний договір поділу майна подружжя вірно визнано судом першої інстанції недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заявлено клопотання про зупинення провадження в справі № 757/30604/17 до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі № 758/12711/18 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України. Клопотання обґрунтоване тим, що до прийняття справи № 757/30604/17-ц у провадження судді Остапчук Т.В. справа перебувала у провадженні судді Писанця В.А., який задовольнив клопотання представника ОСОБА_1 та ухвалою від 26 жовтня 2020 року зупинив провадження в справі до вирішення по суті кримінального провадження щодо нотаріуса Апатенко М.А. № 0000482. Станом на час подання апеляційної скарги кримінальна справа щодо ОСОБА_3 продовжує перебувати на розгляді в Подільському районному суді м. Києва, ОСОБА_3 свою вину не визнала, від укладення угоди про визнання винуватості відмовилася, про що був обізнаний суд першої інстанції, однак не дотримався свого обов`язку зупинити провадження у справі, а навпаки, створив загрозу конкуренції оскаржуваного рішення з вироком у кримінальній справі щодо ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Враховуючи, що ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не зазначено обставин, якими підтверджується об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, а наведені лише посилання на попередні процесуальні дії суду при розгляді аналогічного питання, що не є саме по собі підставою для зупинення провадження в справі, а також враховуючи, що зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі про визнання недійсним договору поділу майна від 22 грудня 2015 року, апеляційний суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявленого клопотання та відмову в його задоволенні.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині порушення судом першої інстанції процесуального обов`язку зупинити провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, які кореспондують з даним клопотанням про зупинення провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року, розірваному рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року.

Генеральною інспекцією Генеральної прокуратури України 13 жовтня 2015 року до ЄРДР внесено відомості по кримінальному провадженню № 0001173 з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 368 КК України, згідно фабули якого, 30 листопада 2015 року приблизно о 17:20 ОСОБА_1 , діючи за попередньою змовою із заступником прокурора Подільського району м. Києва Білим О.В., знаходячись біля будинку АДРЕСА_6 , одержав від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в сумі 150000 доларів США, яку останні раніше вимагали від ОСОБА_6 за непритягнення його брата ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження. Особи, які повідомлено про підозру - ОСОБА_1 , обвинувальний акт направлено до суду 25 липня 2016 року (а. с. 34 т. 1).

З вказаного кримінального провадження виділено два матеріали кримінальних проваджень, а саме кримінальне провадження № 0001173 від 04 травня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України; кримінальне провадження № 0001677 від 09 липня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

Санкція ст. 368 КК України передбачає позбавлення волі з конфіскацією майна.

Кримінальне провадження № 0001173 за обвинуваченням ОСОБА_1 розглядається в Шевченківському районному суді м. Києва.

Кримінальне провадження № 0001677 за обвинуваченням ОСОБА_3 розглядається в Подільському районному суді м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року накладено арешт на майно ОСОБА_1

22 грудня 2015 року ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. від 21 грудня 2015 року за реєстровим № 1477, та ОСОБА_1 уклали договір про поділ майна, згідно п. 2 якого, після укладення та підписання цього договору право особистої власності на майно розподіляється таким чином: ОСОБА_1 набуває право особистої приватної власності на нежилого приміщення (в літері А), загальною площею 143,30 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що зареєстроване за ОСОБА_4 , Згідно з висновком від 04 грудня 2015 року, ринкова вартість нежитлового приміщення становить 1 208 493 грн. ОСОБА_4 належить право особистої приватної власності на наступне майно: 1) нежилі приміщення (в літері А) з № 1 по № 4 (групи приміщень № 219) загальною площею 183,10 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , що зареєстровані за ОСОБА_4 . Згідно з висновком від 04 грудня 2015 року, ринкова вартість нежилих приміщень становить 3 122 255 грн., 2) нежилі приміщення (в літері А) з № 1 по № 9 (групи приміщень № 61) загальною площею 238,30 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , що зареєстровані за ОСОБА_4 . Згідно з висновком від 04 грудня 2015 року, ринкова вартість становить 4 019 314 грн., 3) квартира АДРЕСА_7 , що зареєстрована за ОСОБА_4 . Згідно з висновком від 04 грудня 2015 року, ринкова вартість становить 1 926 210 грн., 4) все інше рухоме та нерухоме майно, набуте за час шлюбу сторонами та зареєстроване за ОСОБА_4 (а. с. 20 - 22 т. 1).

Згідно п. 2.4, 4 договору, здійснюючи поділ вищезазначеного майна, сторони підтверджують, що після укладення договору право спільної сумісної власності подружжя на майно, зазначене в п. 2 цього договору, припиняється. Майно, яке перейшло у особисту приватну власність сторін відповідно до даного договору, не може бути визнане спільною сумісною власністю, і при його відчуженні згода іншого з подружжя не потрібна.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1486.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року в справі № 757/15219/16-к задоволено клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту належного їй майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року в кримінальному провадженні № 757/46896/15-к, а саме на частину будівлі спального корпусу за адресою АДРЕСА_1 . Належність вказаного майна ОСОБА_4 судом встановлено на підставі договору про поділ майна від 22 грудня 2015 року (а. с. 32 - 33 т. 1).

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року в справі № 758/15530/16-к затверджено угоду від 12 грудня 2016 року про визнання винуватості між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України Коновод В.В. та обвинуваченою ОСОБА_5 . Визнано ОСОБА_5 винуватою за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 362 КК України, та призначено узгоджене сторонами покарання (а. с. 23 - 29 т. 1).

Власною заявою ОСОБА_4 від 06 квітня 2023 року, на ім`я всіх, кого це може стосуватися, підтверджено, що вона видала уповноваженій особі ОСОБА_3 довіреність від 21 грудня 2015 року про укладення угоди про поділ майна подружжя (її та ОСОБА_1 ), зазначена довіреність засвідчена приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. та зареєстрована в реєстрі під № 1477. 22 грудня 2015 року уповноважена особа ОСОБА_3 повідомила її, що виконує повноваження, надані зазначеною довіреністю, оскільки 22 грудня 2015 року від її імені, з одного боку, і ОСОБА_1 , з іншого боку, в конторі приватного нотаріуса КМНО Апатенко М.А. було підписано угоду про поділ майна подружжя, зареєстровану під номером 1486. Текст цієї угоди повністю відповідає її волі, і на даний момент щодо ОСОБА_4 не було винесено вироку в кримінальній справі, в якій встановлено факти підробки її підпису в інших документах (а. с. 234 т. 1).

Власною заявою ОСОБА_3 від 12 квітня 2023 року, на ім`я всіх, кого це може стосуватися, нею підтверджено, що їй, ОСОБА_3 , як повіреній, ОСОБА_4 як довірителем, дійсно було оформлено довіреність від 21 грудня 2015 року, зокрема, на укладення договору про поділ майна подружжя довірителя. Зазначена довіреність була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. та зареєстрована в реєстрі під № 1477. На виконання повноважень, наданих зазначеною довіреністю, 22 грудня 2015 року нею, як повіреною особою ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, в офісі приватного нотаріуса КМНО Апатенко М.А. було підписано договір про поділ майна подружжя. Такий договір зареєстровано під № 1486. Вона, як повірена особа ОСОБА_4 , особисто поставила свій підпис, як на оригінальних примірниках вказаного договору, так і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Повідомляє, що на даний момент щодо неї не винесено жодного вироку у кримінальній справі, в якому були б встановлені факти підроблення нею підпису на договорі про поділ майна подружжя від 22 грудня 2015 року, реєстровий № 1486, або на будь-яких інших документах (а. с. 234в т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_3 додано нові докази, а саме копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_3 , копія обвинувального акту ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України, що затверджений 24 вересня 2018 року, як докази, що об`єктивно неможливо було подати раніше через те, що ОСОБА_3 не приймала участі в розгляді справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що справу розглянуто судом першої інстанції без участі ОСОБА_3 , у неї дійсно не було можливості подати зазначені докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_3 , надані заявником докази приймаються апеляційним судом.

Також до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази - копії свідоцтв про народження дітей подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які апеляційний суд не приймає, оскільки відповідачем не надано доказів неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0001677 від 09 липня 2018 року стосовно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України, затвердженого 24 вересня 2018 року старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором другого відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України, ОСОБА_3 обвинувачується у пособництві у складанні особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, завідомо підроблених офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення та надають певні права, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Згідно вступної частини формулювання обвинувачення, ОСОБА_3 у період часу з 01 грудня 2015 року по 22 грудня 2015 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) у невстановленому досудовим розслідуванням місці вступила у попередню змову з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., яка вироком Подільського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року визнана винною у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, та невстановленими досудовим розслідуванням особами, діючи в інтересах зазначених осіб, які намагалися уникнути конфіскації майна, з метою надання спільному сумісному майну подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 статусу особистого приватного майна останньої. При цьому ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та невстановлені досудовим розслідуванням особи розподілили між собою злочинні ролі для реалізації спільного плану, спрямованого на умисне внесення недостовірних відомостей до офіційного документа - договору про поділ майна за реєстровим номером 1486 від 22 грудня 2015 року, під час його складання (а. с. 83 - 91 т. 2).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом першої інстанції як окремо, так і у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до колишньої дружини, і такі дії відповідачів спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про визнання недійсним правочину на підставі ст. 234 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, відповідають обставинам справи та вимогам закону, та відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд в оскаржуваному рішенні не зазначив жодної підстави, передбаченої ЦК України, для визнання недійсним спірного договору.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, судом першої інстанції віднесено контрагента договору - близького родича (колишню дружину), безоплатність договору, час укладення договору - 22 грудня 2015 року після відкриття кримінального провадження Генеральною інспекцією Генеральної прокуратури України 13 жовтня 2015 року № 0001173 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 368 КК України, санкція якої передбачає покарання у вигляді конфіскації майна.

Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір про поділ майна подружжя є фраудаторним, тобто вчиненим з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна в разі його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про фіктивність такого правочину та наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Апеляційний суд також враховує, що арешт на майно ОСОБА_1 в межах кримінального провадження було накладено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, і одразу після цього було укладено договір про поділ майна подружжя від 22 грудня 2015 року.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 використано зазначений договір під час звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва на частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 . За результатами розгляду зазначеного клопотання, взявши до уваги наявність договору про поділ майна від 22 грудня 2015 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року скасовано арешт, накладений на указане спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а. с. 32 - 33 т. 1).

Наведене дає підстави для висновку, що сторони оспорюваного правочину як учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними з метою зняття арешту на майно ОСОБА_1 , який накладався для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та для уникнення подальшого звернення стягнення на вказане майно.

В зв`язку з цим висновки суду першої інстанції, що оспорюваний договір має ознаки фраудатореності та підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, є правильними і не спростованими доводами апеляційної скарги відповідача, зокрема, що висновки суду в цій частині ґрунтуються на припущеннях, а також, що позов ґрунтувався тільки на вироці суду щодо приватного нотаріуса Апатенко М.А., який не містить преюдиційних обставин щодо цієї справи.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що сторони спірного договору підтвердили свою волю на його укладання і зміст такого договору відповідає їх намірам, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи, яким було надано належної оцінки судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції встановлено обсяг майна, яке за умовами договору від 22 грудня 2015 року переходить в особисту власність відповідача ОСОБА_4 , не у повній відповідності з даним договором, при цьому частина майна залишилася у власності ОСОБА_1 , не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо ознак фраудаторності даного правочину та визнання його недійсним, не впливають на правильність даного рішення та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2023 року в справі № 509/2517/20 (провадження № 61-1349св23), у якій кредитором відповідача оскаржено укладений ним шлюбний договір.

Суд касаційної інстанції зауважив, що та обставина, що правочин між відповідачами, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Встановивши, що станом на дату ухвалення рішення по цій справі кримінальна справа №947/6642/20 за обвинуваченням відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 185 КК України, яке зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0003160 від 02 вересня 2019 року, перебуває на розгляді у Київському районному суді міста Одеси, Верховний Суд в справі № 509/2517/20 погодився з висновками апеляційного суду про задоволення позову, враховуючи, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після реєстрації кримінального правопорушення, яким завдано шкоду потерпілому (кредитору), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, тому будь-який правочин вчинений боржником за наведених обставин, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що жодного обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 на даний час не ухвалено і така санкція як конфіскація майна до нього не застосована, а також, що на момент укладання спірного договору майно під заборонами та арештами не перебувало, і у ОСОБА_1 відсутні будь-які майнові зобов`язання перед державою або іншими особами; а також, що відповідачі, які до 16 грудня 2015 року були подружжям, після розірвання шлюбу залишились власниками їх спільного майна та мали повне право розпоряджатися ним, і з огляду на проживання з відповідачем ОСОБА_4 неповнолітніх дітей подружжя, більша частина майна була передана їй; а також, що саме на день укладення спірного договору мали існувати наведені судом підстави для визнання його недійсності (критерії фраудаторності), а також, що спірний правочин не відповідає жодному з критеріїв фраудаторного правочину, і що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності правочинів, а суд визнав встановленими обставини щодо фраудаторності правочину, які не є доведеними.

Доводи апеляційної скарги, що після укладення спірного договору у ОСОБА_1 залишилось інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед будь-яким кредитором та державою, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, з огляду на те, що санкція статті кримінального правопорушення, у якій він обвинувачується, передбачає конфіскацію всього майна, отже, будь-яке зменшення обсягу належного відповідачу майна в даному випадку зменшує його платоспроможність перед державою.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що самі сторони спірного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтвердили свою волю на його укладення і те, що зміст такого договору відповідає їх намірам, а також те, що ОСОБА_4 дійсно видала довіреність, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору про поділ майна від 22 грудня 2015 року, враховуючи, що сторони фраудаторного правочину є заінтересованими у його чинності особами, і їх пояснення необхідно оцінювати критично, що і було зроблено судом першої інстанції

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що заяви ОСОБА_9 про дійсність її наміру на укладення оспорюваного договору, та повіреної особи ОСОБА_3 є достовірними, допустимими та достатніми доказами, яким не було надано жодної оцінки судом першої інстанції, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року в справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів, від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820//17, від 14 липня 2020 року в справі № 754/2450/18, в яких визначено критерії для кваліфікації договору як фраудаторного, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц про те, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили, і боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані діють очевидно недобросовісно, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції даним висновкам не суперечить.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності у прокурора повноважень звертатися до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України «Про прокуратуру», частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

Перевіривши доводи прокурора про відсутність органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, в зв`язку з чим прокурор звернувся до суду в інтересах держави як самостійний позивач, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд першої інстанції правомірно відхилив заперечення ОСОБА_1 щодо відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в даній справі.

Звернення прокурора з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - забезпечення можливості стягнення збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та переслідує легітимну мету - недопущення штучного унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди та завдання збитків Державному бюджету.

Доводи апеляційної скарги, що позов прокурора суперечить принципу презумпції невинуватості, не містить обов`язкового належного обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді та ґрунтується виключно на припущенні, що коли-небудь до ОСОБА_1 буде застосована санкція у вигляді конфіскації майна, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки для встановлення ознак фраудаторності правочину, спрямованого на приховування майна від його конфіскації, яка може бути застосована за результатами розгляду кримінального провадження, який наразі триває, набрання законної сили таким вироком не є обов`язковим.

В частині вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, позовні вимоги до неї не пред`явлені.

Також суд першої інстанції відмовив у позові в частині вимог про скасування реєстрації договору про поділ майна подружжя від 22 грудня 2015 року, вказавши, що відповідні дії вчиняються нотаріусом згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Апеляційний суд враховує, що прокурор не оскаржував рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, а відповідач ОСОБА_1 , хоча і просив скасувати судове рішення в цілому, проте заперечень проти висновків суду першої інстанції в частині відмови в позові його апеляційна скарга не містить.

Отже, в частині відмови в позові висновки суду ніким не спростовані.

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що за обвинуваченням ОСОБА_3 триває розгляд справи № 758/12711/18, і що саме в межах кримінального провадження має здійснюватися оцінка обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 90 КПК України рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Відповідно до ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В рішенні від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» ЄСПЛ зауважив, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 759/10575/16-к, та помилково не враховані судом першої інстанції, згідно яких, «вирок суду на підставі угоди (у даному випадку вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року був постановлений на підставі угоди про визнання винуватості) не може мати преюдиціального значення в кримінальних провадження щодо інших осіб. По-перше, чинний КПК не містить норми, яка би вказувала на преюдиціальне значення таких вироків для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб (ст. 90 КПК вказує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів). По-друге, обставини вчинення злочину у вироку на підставі угоди не встановлюються на підставі повного та всебічного дослідження доказів у межах змагальної процедури за участю всіх фігурантів інкримінованого правопорушення, а набувають значення правової презумпції в силу визнання цих обставин сторонами угоди та затвердження її судом. По-третє, надання вироку на підставі угоди преюдиціального значення в кримінальному провадженні щодо інших осіб порушуватиме гарантії статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини».

Враховуючи наведене, зазначення в рішенні суду першої інстанції про те, що «З огляду на викладене довіреність від 21.12.2015 за реєстровим номером 1477 видана на ім`я ОСОБА_3 є нікчемною, оскільки факт її підроблення встановлено вироком у кримінальному провадженні, а отже, не потребує визнання недійсною у судовому порядку. Ураховуючи, що договір про поділ майна від 22.12.2015 підписано від імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій, оскільки довіреність, посвідчена їй приватним нотаріусом Апатенко М.А., підроблена і зазначений факт установлено вироком у кримінальній справі, спірний договір підлягає визнанню недійсним», суд першої інстанції створив передумови для порушення презумпції невинуватості щодо ОСОБА_3 , питання про можливе здійснення кримінального правопорушення якої є предметом судового розгляду в межах кримінального провадження № 0001677, яке розглядається Подільським районним судом м. Києва.

Крім того, розглядаючи даний цивільний спір до набрання законної сили вироком в кримінальній справі у разі його ухвалення за обвинуваченням ОСОБА_3 , суд першої інстанції не мав повноважень виснувати, що «Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003837 установлено, що договір про поділ майна від 22.12.2015, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , підписано від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій»; «Подільським судом установлено, що ОСОБА_5 , вступивши у попередню змову із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , діючи в інтересах зазначених осіб, які намагалися уникнути конфіскації майна, з метою надання цьому спільному сумісному майну статусу особистого приватного майна ОСОБА_4 , умисно, з корисливих мотивів, шляхом внесення недостовірних відомостей під час складання та видачі підробила офіційний документ - довіреність за реєстровим номером 1477 від 21.12.2015, в частині надання права ОСОБА_3 укладати від імені довірителя договори про поділ майна та у подальшому посвідчила договір про поділ майна від 22.12.2015, підписаний від імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 , яка не була уповноважена на такі дії».

Встановлюючи дані обставини, суд першої інстанції фактично відтворив версію подій, викладену в обвинувальному акті щодо ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України, затвердженого 24 вересня 2018 року, залишивши поза увагою, що в матеріалах справи відсутня укладена з ОСОБА_3 угода про визнання винуватості, а отже, що вона погоджується з цими обставинами та визнає їх.

Отже, такі обставини, встановлені судом, підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення як недоведені.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд також враховує і погоджується з висновками апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання судом першої інстанції встановленими обставин, які не є доведеними, в частині нікчемності довіреності від 21 грудня 2015 року за реєстровим № 1477, виданої на ім`я ОСОБА_3 .

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи ОСОБА_3 у апеляційній скарзі в частині неповної та неправильної, на думку заявника, оцінки судом першої інстанції пояснень відповідачів та інших доказів, а також щодо наявності підстав для визнання укладеним договору про поділ майна, з огляду на те, що ОСОБА_3 не є стороною даного договору, не є учасником справи і не уповноважена представляти інтереси відповідачів, і оскільки при встановленні судом першої інстанції обставин фіктивності та фраудаторності правочину не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .

При цьому апеляційним судом вже оцінено правильність висновків суду першої інстанції у цій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про часткове задоволення позову шляхом визнання договору про поділ майна від 22 грудня 2015 року недійсним, однак встановлені ним щодо ОСОБА_3 обставини є недоведеними, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення у відповідній частині, виключивши з мотивувальної частини рішення речення, якими встановлено обставини щодо особи, яка не брала участі в даній справі, ОСОБА_3 , згідно заявлених вимог її апеляційної скарги, та виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване або змінене з підстав, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги прокурора залишаються задоволеними, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.