ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2389/24 Справа № 203/4121/22 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мусаєвої Юлії Василівни на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2023 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева Ігоря В`ячеславовича про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа (стягувач): Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева І.В. про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа (стягувач): Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Вказана скарга мотивована тим, що 18 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» (стягувач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNUAGA, відповідно до умов якого стягувач надав боржникові кредит у розмірі 33 340,40 доларів США на термін до 18 квітня 2028 року. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, між стягувачем та ОСОБА_1 (боржник-поручитель) був укладений договір поруки №DNUAGA від 18 квітня 2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком за виконання позичальником ( ОСОБА_1 ) зобов`язань за кредитним договором.

Як зазначив заявник, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNUAGA від 18 квітня 2008 року в розмірі: 30628 доларів 74 центи США заборгованість за кредитом, 2683 доларів 92 центи США заборгованість за процентами, 198 доларів 75 центи США заборгованість з комісії, а разом: 33511 доларів 41 цент США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення складало 876236,24 грн.

Після набрання рішенням суду законної сили 16 березня 2020 року судом був виданий виконавчий лист. Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання приватному виконавцю Щигарцеву І.В.

Приватним виконавцем 22 червня 2020 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №62385645 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Боржник 24 червня 2021 року подав заяву до стягувача про проведення реструктуризації за кредитним договором, яка була задоволена.

За результатом проведення реструктуризації була змінена валюта кредитування за кредитним договором, а саме: замість долара США на національну валюту гривню, що в свою чергу, зменшило суму боргу, ухвалену рішенням суду від 15 лютого 2016 року з 33312,66 доларів США на суму 459359,86 грн., а також збільшило строк дії кредитного договору з 18 квітня 2028 року до 13 жовтня 2031 року включно. Крім того, процентну ставку з фіксованої змінено на змінювану.

На думку заявника, тим самим було змінено істотні умови кредитного договору, які не є предметом спору та яким не було надано належну правову оцінку судом при розгляді позовної заяви стягувача у справі №203/2055/15-ц. Оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження скаржник вважає такою, що винесена з порушенням чинного законодавства та не відповідає дійсним обставинам справи. Оскільки на думку заявника, виконавчий лист не може бути фактично виконаний в повному обсязі в розумінні п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, скаржник просив просить визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31січня 2022 року №62385645 з примусового виконання виконавчого листа №203/2055/15-ц від 16 березня 2020 року, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева І.В. про закінчення виконавчого провадження.

Ухвала суду мотивована тим, що після надходження до приватного виконавця заяви стягувача, про те, що заборгованість за виконавчим документом погашена боржником у повному обсязі, приватний виконавець правомірно у встановлений законом строк на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанови про закінчення виконавчих проваджень. При цьому, суд вказав, що фактичне виконання в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим документом, виключає можливість продовження примусового виконання виконавчого документа.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мусаєва Ю.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив повно та об`єктивно матеріали виконавчого провадження. Також апелянт вказує, що заява стягувача, в якій вказано про повне погашення кредитної заборгованості та закриття виконавчого провадження, не відповідає вимогам закону. Крім того, апелянт вказує на відсутність в ухвалі суду аргументації того, як можна було фактично виконати рішення суду в повному обсязі, сплативши з 33 312,66 доларів США лише 17 667,00 доларів США.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу заінтересована особа по справі не скористалась.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева І.В. перебував виконавчий лист №203/2055/15-ц, виданий 16 березня 2020 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №DNUAGA від 18 квітня 2008 року в розмірі: 30628 доларів 74 центи США заборгованість за кредитом, 2683 доларів 92 центи США заборгованість за процентами, а разом: 33 312 доларів 66 центів США; строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 20 листопада 2022 року.

Постановами приватного виконавця від 22 червня 2020 року та від 16 листопада 2021 року були відкриті виконавчі провадження, ВП №62385544 та ВП №67520642.

31 січня 2022 року на адресу приватного виконавця від стягувача АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява, за змістом якої банк повідомив приватного виконавця про те, що заборгованість по кредиту за виконавчим документом Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року по справі №203/2055/15-ц, ВП №62385544 погашена в повному обсязі, та просив закрити виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням.

На підтвердження факту сплати боржником винагороди приватному виконавцю представник банку долучив до заяви квитанцію від 31 січня 2022 року на суму 91 596,09 грн, призначення платежу: основна винагорода ПВ за ВП №62385645 від ОСОБА_1 , ч/з ОСОБА_1 ..

Постановами приватного виконавця від 31 січня 2022 року виконавчі провадження ВП №62385544 та ВП №67520642 були закінчені, у зв`язку з виконанням у повному обсязі виконавчого документа в солідарному порядку, на підставі положень п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до інформації про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації за кредитним договором №DNUAGA від 18 квітня 2008 року, що укладений з ОСОБА_1 , від 21 жовтня 2021 року №20.1.0.0.0/7-211021/25588, встановлений графік повернення заборгованості позичальника за кредитом за період з 13 листопада 2021 року по 13 жовтня 2031 року, та сума кредиту до погашення становить усього 459 359,86 грн..

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року, у справі №203/2055/15-ц, залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , заінтересовані особи: АТ КБ «ПриватБанк», приватний виконавець Щигарцев І.В., про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Вказана ухвала суду набрала законної сили станом на 12 жовтня 2022 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, в тому числі і виконавчих листів, виданих судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

За приписами частин 1, 2, 3, 4, 5 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; тощо.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень частин 4, 8 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до положень пункту 9 частини 1, частин 2, 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналіз встановлених фактичних обставин справи та викладених вище норм чинного законодавства України вказує на те, що приватний виконавець, приймаючи оскаржувану постанову, діяв в межах повноважень, визначених законом.

Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що після надходження до приватного виконавця заяви стягувача про те, що заборгованість за виконавчим документом погашена боржником у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватний виконавець правомірно у встановлений законом строк на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанови про закінчення виконавчих проваджень, так як фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом виключає можливість продовження примусового виконання виконавчого документа.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги твердження заявника про те, що стягувачем були змінені істотні умови кредитного договору, оскільки це не стосується порядку виконання виконавчого документа №203/2055/15-ц, чинність якого не була спростована у встановленому законом порядку.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не дослідив повно та об`єктивно матеріали виконавчого провадження, а також те, що заява стягувача, в якій вказано про повне погашення кредитної заборгованості та закриття виконавчого провадження, не відповідає вимогам закону, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Скаржником ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було вказано жодної правової підстави для визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом виключає можливість продовження примусового виконання виконавчого документа.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала як така, що відповідає нормам процесуального права підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мусаєвої Юлії Василівни залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко