справа № 364/260/23 головуючий у суді І інстанції Ткаченко О.В.
провадження № 22-ц/824/685/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Київської області від 21 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки,-

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки.

Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва № 752/7275/16-ц від 12 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу 871 757,20 грн. та проценти від суми боргу на рівні облікової ставки НБУ в сумі 482 562,30 грн.

Однак, позивач зазначив, що жодних грошових коштів у ОСОБА_3 він не позичав, а сама розписка була безгрошовою, написана для людського ока з метою демонстрації його платоспроможності. Крім цього, вказав, що в листопаді 2021 року йому стало відомо що ОСОБА_3 помер, спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2 , яка і стала правонаступником його прав та обов`язків. Даний факт йому став відомий з ухвали Голосіївського районного суду міста Києва № 752/7275/16-ц від 12 січня 2016 року, якою було замінено сторону у виконавчому провадженні, з даною ухвалою він ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Позивач зазначав, що враховуючи мету написання розписки та відсутність у ОСОБА_3 належної суми коштів - об`єктивно вбачається, що розписка є фіктивною. У зв`язку з наведеними обставинами ОСОБА_1 просив суд договір позики, укладений у формі розписки, згідно якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 38 068 доларів США та зобов`язувався повернути до 01 травня 2012 року визнати недійсним.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 21 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 20 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

У апеляційній скарзі апелянт просив скасувати рішення Володарського районного суду Київської області від 21 серпня 2023 року та прийняти нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини у справі, а тому рішення є не обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Також зазначив, що судом першої інстанції за його клопотанням не витребуваний доказ - інформацію з Володарської державної податкової інспекції Білоцерківського управління ГУ ДПС У Київській області про доходи ОСОБА_3 за 2011 рік, який міг беззаперечно підтвердити факт того, що кредитор за розпискою не мав коштів, які вказані в розписці, а тому жодним чином не міг надати позику у розмірі 38 00 доларів США. Ігнорування поданого клопотання про витребування доказів, на думку апелянта, є порушенням його права на справедливий суд.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що як вбачається з тексту розписки, копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи, у жовтні 2011 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 38 068 доларів СІЛА і зобов'язався повернути вказаний борг у строк до 01 травня 2012 року (а.с. 10).

Із розписки яка складена в жовтні 2011 року слідує, що позивач засвідчив факт отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в присутності свідка ОСОБА_4 .

Факт складання розписки та підписання спірного договору позики від жовтня 2011 року позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що при здійсненні правочину сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, які визначені законом для договорів позики, а також наявний намір створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Також судом встановлено, що доводи позивача щодо неотримання ним коштів за вказаним правочином, та написання ним розписки для людського ока з метою демонстрації платоспроможності ОСОБА_3 перед третіми особами, побудовані виключно на його поясненнях викладених у позові, жодних інших належних та допустимих доказів останнім суду не було надано, що також ставить під сумнів твердження щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики або щодо безгрошовості такого договору.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року (справа № 752/7275/15-ц) задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 871 757,20 грн та процентів від суми боргу на рівні облікової ставки НБУ в сумі 482 562,30 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року (справа № 752/7275/15-ц) залишено без змін (а.с.93-99).

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року набрало законної сили та було пред`явлено стягувачем до примусового виконання приватному виконавцеві виконавчого округу міста Києва, за яким відкрито виконавче провадження.

З позовом про визнання договору позики у формі розписки позивач звернувся до суду лише у квітні 2023 року.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки виходив з того, що в ході розгляду цієї цивільної справи позивачем не доведено наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики)), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивач, оспорюючи договір позики від жовтня 2011 року, вказує на те, що він є фіктивним правочином, проте, зі змісту розписки вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, які визначені законом для договорів позики, а також наявний намір створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, позивачем по даній справі вказані вимоги з наданням підтверджуючих доказів до суду не пред`являлися. Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не було спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався в позові як на підставу своїх вимог, зокрема не доведено належними і допустимими доказами відсутності факту передачі йому коштів за договором позики, а також, що даний правочин є фіктивним.

Наведена позивачем у позові підстава для визнання недійсним договору позики - відсутність у кредитора майнової змоги позичити відповідну суму коштів на думку колегії суддів обґрунтовано була відхилена судом першої інстанції за недоведеністю, як і клопотання про витребування доказів, а саме довідки Володарськогї ДПІ ГУ ДПС у Київській області щодо майнового стану позикодавця, оскільки лише ця інформація не може свідчити про загальний майновий стан в цілому на період укладення правочину; неможливість надходження коштів у власність в інший, не пов`язаний із трудовою діяльністю спосіб, в тому числі, шляхом укладення договорів дарування, позики тощо з іншими особами.

Колегія суддів також відхиляє інші доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення. Фактично аргументи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено належним чином зібрані у справі докази та не встановлено всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, яким було надано належну правову оцінку судом першої інстанції.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Київської області від 21 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки - залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 21 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлений 09 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова