Провадження № 22-ц/801/312/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 рокуСправа № 127/26887/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та придбання майна, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Маліновською Юлією Михайлівною, на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 27 червня 2023 року у м. Вінниці, суддею цього суду Бойком В.М., дата складання його повного тексту 07 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та придбання майна, визнання права спільної сумісної власності на майно.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю із 1994 року по 1999 рік у буд. АДРЕСА_1 , який належав матері відповідача. У 1995 році у них народився син. У вересні 1998 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 заключили договори про дольову участь у будівництві з ПБП «Сан-Буд» двох квартир по 38,8 кв. м кожна, які потім були об`єднані та переобладнані у кв. АДРЕСА_2 . 05 липня 1999 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на цю квартиру, житловою площею 50, 1 кв. м, загальною площею 85,6 кв. м. У вересні 1999 року сторони вирішили продати будинок матері позивача та переселити її до матері відповідача, а на отримані кошти купити автомобіль, необхідний для їх спільної діяльності перевезення продуктів харчування.

01 серпня 2003 року позивач разом із ОСОБА_2 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 . Також за спільні кошти вони у 2009 році здійснили ремонті роботи та реконструкцію цієї нерухомості, в результаті чого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 січня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення, яке вже мало адресу АДРЕСА_4 . Воно в цілому складалось з приміщень: літери «А» - фотосалон-ІІ поверх пр. №5: №1-№5 - 48,7 кв. м. Це свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 січня 2010 року №95 взамін договору купівлі-продажу від 01 серпня 2003 року.

05 жовтня 2010 року сторони одружилися. На даний момент проживають разом. Однак останнім часом ОСОБА_2 стала наголошувати позивачу на тому, що указане майно є її особистою приватною власністю, а також, що має намір його продати.

Також позивач зазначав, що він все життя займався підприємницькою діяльністю. У 1995 році вони з відповідачкою реалізовували продукти харчування на центральному базарі у м. Вінниці, а з 2003 року - на оптовому ринку. Доказом того, що вони вели разом спільну підприємницьку діяльність є видане на його ім`я доручення на право продажу товару по ціні і на умовах на власний розсуд, а також довідка з АТ «Укрексімбанк» про те, що із 22 квітня 1999 року по 16 серпня 2002 року надходження на його банківський рахунок складали 842 876,02 грн. Відтак є усі підстави вважати, що згадане майно придбане ними внаслідок їх спільної праці.

У квітні 2023 року представник позивача адвокат Лещенко С.В. подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила суд:

встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1994 року по 2010 рік та факт придбання майна, а саме: кв. АДРЕСА_2 та нежилого приміщення АДРЕСА_4 внаслідок спільної праці членів сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати вказані об`єкти нерухомого майна спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеної квартири та на 1/2 частку вказаного нежилого приміщення.

05 квітня 2023 року протокольною ухвалою суду заява про збільшення позовних вимог була прийнята до розгляду.

07 липня 2023 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1994 року по 2010 рік та факт придбання майна, а саме: кв. АДРЕСА_2 та нежилого приміщення АДРЕСА_4 внаслідок спільної праці членів сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано вказані квартиру та нежиле приміщення спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеної квартири та право власності на 1/2 частку загаданого вище нежилого приміщення. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погодившись з ухваленим заочним рішенням, відповідач, діючи через свого представника адвоката Маліновську Ю.М., дотримавшись порядку оскарження заочного рішення, подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить оскаржуване заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема скаржник посилається на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року законом не передбачене, суд неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого встановив факт спільного проживання учасників справи та факт придбання ними майна із 1994 року по 2010 рік. Наявність коштів на рахунку позивача, отримання ним заробітної плати у розмірі 17 грн. на місяць, показання свідків не доводять факту внесення ним половини суми на придбання спірного майна. Будь-яких інших доказів на підтвердження такої обставини позивачем не надано.

Також у апеляційній скарзі представник відповідача вказує те, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , однак не проживає за цією адресою із квітня 2022 року, а проживає з цього часу в Австралії, докази чого наявні у справі. Відповідач не поверталася до України, не з`являлась за адресою реєстрації, не отримувала судові повістки, копію позовної заяви та інші процесуальні документи. Однак позивач, знаючи про фактичне місцезнаходження ОСОБА_2 , не повідомив його суду, натомість зазначив, що вони з відповідачем проживають сім`єю по сьогоднішній день, але засоби зв`язку відповідача невідомі, чим ввів суд в оману, безпідставно набувши право власності на належне відповідачу майно. Відповідач була позбавлена можливості знати про час і місце розгляду справи, скористатись правовою допомогою адвоката, подати відзив на позов, різні клопотання тощо. Відтак причина неявки ОСОБА_2 до суду була поважною.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване заочне рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а таке рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві він зауважує, що судом на підставі наявних у справі доказів та показів свідків було встановлено те, що він із ОСОБА_2 вели спільне господарство, побут, бюджет. Книгу доходів ОСОБА_2 заповнював ОСОБА_1 та бухгалтер, а вона не брала участі у її веденні. У 1995 році відповідач народила сина, а тому тоді підприємницькою діяльністю фактично займався позивач.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, заочне рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 1997 року державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області видано на свідоцтво серії В01 № 688032 про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 61).

24 листопада 1997 року ОСОБА_3 на підставі доручення уповноважив ОСОБА_1 на свій розсуд розпоряджатися автотранспортним засобом фургон, н.з. НОМЕР_1 (а.с.14), 07 липня 1998 року ОСОБА_4 на підставі доручення уповноважив ОСОБА_1 керувати автотранспортним засобом марки Мерседес Бенц, н. з. НОМЕР_2 (а.с.15), а 15 квітня 2000 року ОСОБА_5 на підставі доручення уповноважив ОСОБА_1 на свій розсуд розпоряджатися автотранспортним засобом ВАЗ 2104, р.н. НОМЕР_3 (а.с.16).

16 лютого 1998 року ФОП ОСОБА_2 із працівником ОСОБА_1 уклала трудовий контракт строком до 16 лютого 1999 року (а.с.69-70).

05 липня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_6 , житловою площею 50, 1 кв. м, загальною площею 85,6 кв. м. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 червня 1999 року №842 (а.с.9).

15 лютого 2002 року приватним нотаріусом видано доручення, за яким ОСОБА_2 доручила ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продавати по ціні і на умовах на власний розсуд належні їй фрукти та овочі в кількості 6 тонн. Для цього надала їм право подавати від її імені заяви, платити і одержувати гроші, подавати, одержувати довідки і документи, розписуватися за неї, а також виконувати інші дії, пов`язані з даним дорученням. Доручення дійсне було до 15 лютого 2005 року (а.с.17).

Згідно витягу із рахунку ОСОБА_1 , відкритого у АТ «Укрексімбанк», із 22 квітня 1999 року по 16 серпня 2002 року надходження на його банківський рахунок складали 842 876,02 грн. (а. с. 18-22).

Із реєстраційної справи ФОП ОСОБА_2 вбачається, що вона отримувала патенти на здійснення торгово-посередницької діяльності на ринку, а саме патенти НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 (а.с.92-98).

У свідоцтві про народження серії НОМЕР_10 вказано, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 23).

01 серпня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набула право власності на кв. АДРЕСА_3 . Того ж дня право власності за нею на цю квартиру було зареєстровано КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», номер запису в книзі №582 (а. с. 8).

28 січня 2010 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення, яке розташоване в АДРЕСА_4 . Воно в цілому складалось з приміщень: літери «А» - фотосалон-ІІ поверх пр. №5: №1-№5 - 48,7 кв. м. Це свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 січня 2010 року №95 взамін договору купівлі-продажу від 01 серпня 2003 року №2-168 (а.с.7-8).

11 лютого 2010 року Вінницьким міським бюро технічної інвентаризації здійснено державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення (фотосалон), що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , за ОСОБА_2 . Номер запису: 1283 в книзі 17 дфо (а.с.7, зворот).

05 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується виданим того ж дня свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_11 (а.с.6).

У довідці про склад сім`ї від 09 листопада 2022 року №0007, виданій головою правління «ОСББ «Коцюбинського 48» Дончак З.І., вказано, що за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_2 (власник), дата реєстрації 1999 рік, ОСОБА_1 (чоловік), дата реєстрації 1999 рік, ОСОБА_9 (син), дата реєстрації 2000 рік (а.с.10).

10 листопада 2022 року мешканцями житлового будинку, що розташований за згаданою вище адресю, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 складено акт, у якому вони підтвердили, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у вказаному будинку з 1999 року по теперішній час. Вони виховують свого сина ОСОБА_9 , ведуть спільний побут та мають спільний бюджет, характеризуються як позитивна сім`я (а.с.11).

З довідки Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15 листопада 2022 року №07.02.-08/1239 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом з 1994 року по 1999 рік та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.12-13).

При ухваленні вказаного заочного рішення суд першої інстанції виходив з того, що за час спільного проживання сторони вели спільну підприємницьку діяльність з оптового продажу овочів та фруктів на ринках м. Вінниці, в результаті чого знайшли своє підтвердження факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 1994 року по 2010 роки та факт придбання ними спільного майна, а саме кв. АДРЕСА_2 та нежилого приміщення АДРЕСА_4 , внаслідок спільної їх праці як членів сім`ї.

Крім того, суд при постановлення такої форми рішення як заочне виходив з того, що ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила.

Однак із такими висновками суду неможливо погодитись з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

У справі, що переглядається, позивач просив встановити факт спільного проживання його із ОСОБА_2 з 1994 року по 2010 рік та факт придбання ними майна, тому спірні правовідносини в цій частині мають вирішуватися з урахуванням положень КпШС України, Закону України «Про власність» та ЦК Української РСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За ч. 2 ст. 6 КпСШ України визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян.

Відповідно до ст. 13 КпСШ України реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Тобто положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене вже було у ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2021 року в справі № 185/8560/18, від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20, від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц.

Враховуючи те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України - з 01 січня 2004 року, а чинний на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте ним та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Правовий режим спільної сумісної власності було визначено ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР, згідно з якою, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Отже, саме на позивача було покладено обов`язок доведення обставин набуття спірного майна у спільну власність сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зробила правові висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до наведених вище норм права, у спірних правовідносинах, що склались між сторонами, предметом доказування є набуття майна у спільну сумісну власність, але не як подружжя, а з інших підстав, а саме: придбання майна внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї, тобто їхніми спільними або індивідуальними трудовими зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Однак позивач не надав доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що згадане вище нерухоме майно було набуте ним та ОСОБА_2 внаслідок спільної праці сторін, як сім`ї, тобто їхніми спільними або індивідуальними трудовими зусиллями, в результаті яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а також доказів, з яких можливо б було встановити факт внесення ОСОБА_1 половини коштів на придбання цього майна, що виключає можливість визнання його спільним сумісним майном сторін, відтак і визнання за позивачем права власності на 1/2 його частки.

Сам факт надходження на банківський рахунок позивача коштів у розмірі 842 876,02 грн. не може бути доказом участі у придбанні квартири та нежилого приміщення, оскільки не доведено, що ці кошти були витрачені саме на придбання названого нерухомого майна. А посилання суду першої інстанції на те, що за час спільного проживання сторони вели спільну підприємницьку діяльність є безпідставним, адже матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю, натомість із матеріалів справи вбачається, що саме ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що визнається позивачем, та саме вона займалась такою діяльністю, а ОСОБА_1 був її найманим працівником, який отримував згідно укладеного контракту від 16 лютого 1998 року заробітну плату у розмірі 17 грн. на місяць, а згідно доручення від 15 лютого 2002 року був уповноважений одержувати гроші і саме тому на його рахунок надходили значні суми коштів. Надані у засіданні суду першої інстанції покази свідків про те, що сторони у справі разом займалися бізнесом, жодним чином не підтверджують наведених у позові обставин, а лише свідчать про сприйняття свідками як сторонніми спостерігачами стосунків між сторонами як спільне ведення ними бізнесу і не більше того.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 Верховний Суд вказав, що сам факт отримання за позивачем за 1998 рік та за 2000 - 2002 рок заробітної плати у розмірі 6 742,41 грн не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі.

Відтак доводи апеляційної скарги представника відповідача по суті спору є обґрунтованими.

Крім того, за ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У оскаржуваному рішенні суд вказав, що ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. З огляду на це суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Однак такий висновок суду суперечить фактичним матеріалам справи, адже вони не містять відомостей, які б свідчили про належне повідомлення відповідача про призначене на 27 червня 2023 року судове засідання. У справу вшито лише текст судової повістки про виклик відповідача на цю дату до суду (а. с. 114), але відсутні дані щодо передачі її на поштове відділення, рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_2 , або конверт із нерозпакованим вмістом на адресу суду станом день ухвалення заочного рішення не повернулись, а тому названий висновок суду є абсолютно безпідставним.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу.

За ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

У даній справі такі документи, як копія ухвали про відкриття про провадження, копія позовної заяви, повістка про виклик до суду на 06 березня 2023 року, відповідачу також вручені не були, оскільки поштовий конверт, у якому вони направлялись, повернувся на адресу суду із відміткою працівника АТ «Укрпошта» «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 82), тому ОСОБА_2 була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву, у якому могла б навести свої заперечення проти позову, надати відповідні докази, а також позбавлена права бути повідомленою про місце, дату і час судового засідання.

Невиконання (неналежне виконання) судом зазначеного вище обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У постанові від 10 січня 2024 року у справі № 711/9665/19 Верховний Суд вказав, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення: «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування про час і місце розгляду справи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц.

Відповідно до ст. ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

А тому апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в рішенні від 08 листопада 2018 у справі «Созонов та інші проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. На національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Більше того, суд першої інстанції не проаналізував поведінку позивача на предмет добросовісності, який у самому першому реченні позову, що був поданий 01 грудня 2022 року, а зареєстрований судом 02 грудня 2022 року, вказав, що він проживає із ОСОБА_2 по сьогоднішній день, однак при цьому зазначив, що її засоби зв`язку невідомі. Такою поведінкою він ввів суд в оману, зважаючи також і на те, що матеріали справи містять докази (долучені позивачем до заяви про перегляд заочного рішення) про те, що ОСОБА_2 весною 2022 року виїхала проживати до Австралії. А тому твердження позивача про те, що подружжя проживає разом станом на грудень 2022 року є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, спрямованим на приховування фактичного місця проживання/перебування ОСОБА_2 та таким, що було направлене на ухилення від винесення несприятливого для нього рішення.

Відтак, зважаючи на вище викладене, суд першої інстанції не був управі проводити заочний розгляд справи, оскільки ним не було дотримано усіх умов для його проведення, що передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а тому доводи скарги адвоката Маліновської Ю.М. про порушення судом норм процесуального права заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, суд допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а тому воно в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 5 423,10 грн., сплачений скаржником за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача.

Ураховуючи, що судові витрати, понесені позивачем у суді першої інстанції, залишені за ним, та те, що апеляційний суд приймає рішення про відмову у позові, тому їх перерозподіл цим судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Маліновською Юлією Михайлівною, задовольнити, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та придбання майна, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_13 ) судовий збір в розмірі 5 423, 10 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий