КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/321/24
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
до Одеської міської ради
про визнання права власності,
Позивачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 24.11.2022 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності, в якій просять суд:
З вказаним обставин ОСОБА_1 вказує, що вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права на частину квартири АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті матері, а також враховуючи про повідомлені обставини нотаріусом, що вказаний договір купівлі-продажу, як правовстановлюючий документ, не належним чином підтверджує права власності в цьому майні, вона ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також позбавлені можливості підтвердити на підставі цього договору своє право власності на інші частки в цьому майні.
Вищевикладене, зумовило звернення позивачів до суду з даним позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Оглянувши позовну заяву, суддя дійшла до висновку про залишення заяви без руху, за наслідком чого 29.11.2022 року було постановлено відповідну ухвалу суду, якою зазначено позивачам про необхідність усунення недоліків.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.12.2022 року повернуто вказану позовну заяву позивачам, у зв`язку з не усуненням недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 29.11.2022 року.
18.01.2023 року представником позивачів, подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16.12.2022 року, за наслідком розгляду якої 21.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 16.12.2022 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.
10.04.2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду міста Одеси, які у відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.04.2023 року були передані головуючому судді по справі Калініченко Л.В. 26.04.2023 року.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.04.2023 року вказану позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
21.08.2023 року до суду від представника позивачів надійшло клопотання про витребування доказів.
26.09.2023 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою клопотання задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Поведьонкової Ірини Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи №38/2016 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тієї ж дати, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
30.01.2024 року до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Поведьонкової Ірини Іванівни на виконання ухвали суду від 26.09.2023 року витребувані судом докази.
У судове засідання призначене на 07.02.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.
Однак, 07.02.2024 року від представника позивачів в електронній формі надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони позивачів.
Відповідач про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 07.02.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим до часткового задоволення, позов ОСОБА_2 не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла співвласник вищевказаної квартири ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).
Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У відповідності до положень ч.ч.1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Приймаючи викладені положення законодавства та встановлені обставини, вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина на належне за час життя останній майно, у тому числі на частку у квартирі АДРЕСА_1 .
У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_4 , батьками якої зазначені: батько ОСОБА_5 , матір ОСОБА_6 .
Зазначений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано 06.03.1986 року, під час чого ОСОБА_1 не відновлювала дошлюбне прізвище, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .
Також судом встановлено, що батьки ОСОБА_9 : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 11.12.1970 року розірвали шлюб, за наслідком чого ОСОБА_6 відновила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .
За наслідком чого, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак належить до кола спадкоємців першої черги.
Під час розгляду справи, судом на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 26.09.2023 року були витребувані належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №38/2016, заведені до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З вказаних матеріалів спадкової справи №38/2016, судом встановлено, що остання заведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. за наслідком звернення ОСОБА_1 .
Дослідивши матеріали спадкової справи, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , чинних заповітів або спадкових договорів від імені останньої не значиться, з заявами про прийняття спадщини крім позивачки ОСОБА_1 ніхто не звертався.
Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка реалізувала в межах встановленого законом шестимісячного строку дії з прийняття спадщини до майна спадкодавця, шляхом звернення з відповідною заявою до приватного нотаріуса.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до положень ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.
Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Відповідно до абз.3 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні прав на спадщину особа може звертатися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За наслідком вищевикладеного, суд вважає встановленим, що позивачка ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наслідком винесення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.06.2022 року, набула право на звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку цивільного судочинства.
Щодо належності померлій ОСОБА_3 на час смерті частки у нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Таким чином, до правовідносин щодо належності вказаного нерухомого майна спадкодавцю підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договору 26.07.1996) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу 26.07.1996), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:
а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;
б) якщо її учасниками є члени біржі;
в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
Доказів на підтвердження того, що зазначений договір оспорювався, визнаний недійсним або нікчемним, розірваним, до суду не надано.
Згідно з положеннями ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до положень ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно з ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Судом приймається, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При вище встановлених обставинах в цілому, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, наявність факту та належних доказів набуття спадкодавцем за час життя у власність частки нерухомого майна, що становить спадкове майно, суд вважає, що право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги ОСОБА_1 в даній частині вимог задоволенню, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на нерухоме майно 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.
Ухвалюючи рішення суду, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За наслідком вищевикладеного, приймаючи усі обставини в сукупності, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню в частині вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в решті у задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 1-18, 76-82, 89, 141, 211, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Одеської міської ради в решті вимог про визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.