КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/2652/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2176/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.,

за участі секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 , про звільнення від сплати аліментів, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання недієздатної ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що він є сином ОСОБА_3 , яка ще до його народження перебувала на диспансерному обліку із хронічним нервово-психологічним захворюванням та була інвалідом другої групи. Рішенням Дніпровського районного народного суду міста Києва від 14 листопада 1991 року його відібрано у матері ОСОБА_3 та передано на піклування органу опіки та піклування. З 1992 року позивач був направлений до дитячого будинку «Берізка», у 1994 році переведений до дитячого будинку « Малятко », а починаючи з 1998 року до 2006 року навчався у школі-інтернаті № 12 для дітей-сиріт і дітей, які залишились без піклування батьків у Дарницькому районі міста Києва. Тобто з самого народження та до досягнення 16 років позивач знаходився під наглядом органів опіки та піклування та перебував на повному державному забезпеченні.

Вказував, що 08 жовтня 1999 року Дніпровський районний судом міста Києва ОСОБА_3 визнано недієздатною. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року відповідача ОСОБА_2 призначено опікуном над недієздатною ОСОБА_3

Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) здійснюється виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04 липня 2018 року Дніпровським районним суд м. Києва про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання матері - недієздатної ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14 лютого 2017 року по життєво. Позивач вважає, що не зобов`язаний додаткового забезпечувати грошовими коштами відповідача, оскільки офіційним опікунам осіб, які не можуть здійснювати свої права і виконувати обов`язки, надається державна соціальна допомога. Позивач все своє життя виховувався у дитячих будинках. Якщо мати, батько ухилялися від виконання батьківських обов`язків, діти можуть бути звільнені від обов`язку надавати батькам утримання (а.с. 1-4).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів відмовлено повністю (а.с. 104-107).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратюк О.А. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання недієздатної ОСОБА_3 (а.с. 110-114).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до фактичних обставин справи. Позивач на підставі ст. 204 СК України просив звільнити його від сплати аліментів на утримання матері, яка ухилялась від виконання своїх обов`язків починаючи з моменту народження позивача та до досягнення ним повноліття, що підтверджено наявними у справі доказами. ОСОБА_3 не виконувала своїх батьківських обов`язків, а процес позбавлення її батьківських прав не відбувся виключно через визнання ОСОБА_3 недієздатною. З моменту народження позивача до моменту визнання ОСОБА_3 недієздатною минуло 9 років, за цей час не існувало перешкод для ОСОБА_3 здійснювати виховання позивача, однак вона усунулась від таких зобов`язань самостійно, не приймала участі у вихованні та утриманні позивача.

Крім того, ОСОБА_3 рішенням суду було призначено опікуна та у зв`язку з цим встановлено певні грошові виплати на її утримання. Зокрема, офіційним опікунам осіб, які не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки, надається державна соціальна допомога.

Відзив від відповідача по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сергійчик А.О. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_5 повернулись з відмітками працівників пошти, що вказані адресати за зазначеною ними адресами відсутні, заяви від вказаних осіб про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не надходили. Проте, апелянт та його представник були сповіщені на зазначені ними адреси електронної пошти. а представник ОСОБА_5 і телефонограмою, із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 про розгляд справи апеляційним судом 08 лютого 2024 року була сповіщена 28 грудня 2023 року врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 підтвердив в апеляційному суді його представник - адвокат Сергійчик А.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 134-156).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 273 СК України для його звільнення від сплати аліментів, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погодилася з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, щопозивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 1999 року у справі № 2-1883/99 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатною (а.с. 15).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року у справі № 755/15455/16-ц ОСОБА_2 , відповідача по справі, призначено опікуном над недієздатною ОСОБА_3 (а.с. 21).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у справі № 755/2565/17 позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення аліментів, додаткових витрат - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання матері - недієздатної ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14.02.2017 року пожиттєво.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання матері - недієздатної ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14.02.2017 року пожиттєво.

Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) здійснюється виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04 липня 2018 року Дніпровським районним суд міста Києва про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача аліментів на утримання матері - недієздатної ОСОБА_3 державним виконавцем станом на 01 квітня 2023 року визначена заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь матері ОСОБА_3 - 82 133,86 грн.(а.с. 57).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає (ч. 2 ст. 202 СК України).

Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У ч. 1 ст. 204 СК України зазначено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

За змістом ч. 1 ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання недієздатної ОСОБА_3 з тих підстав, що ОСОБА_3 ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначав, що він все життя перебував на повному державному забезпеченні та виховувався у дитячих будинках, а також те, що над його матір`ю офіційно встановлений опікун - відповідач ОСОБА_2 . Позивач вважає, що не зобов`язаний додаткового забезпечувати грошовими коштами відповідача, оскільки офіційним опікунам осіб, які не можуть здійснювати свої права і виконувати обов`язки, надається державна соціальна допомога.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

До районного суду позивачем надано копію довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру від 06 лютого 1990 року про перебування ОСОБА_3 на диспансерному обліку. За вказаною довідкою, виданою за два місяці до народження позивача ОСОБА_1 , його мати - ОСОБА_3 перебувала на диспансерному обліку з приводу хронічного нервово-психічного захворювання із зазначенням про неї як особи з інвалідністю 2 групи (а.с. 8).

Згідно рішення Дніпровського районного народного суду міста Києва від 14 листопада 1991 року було відібрано у ОСОБА_3 сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передано на піклування органу опіки та піклування (а.с. 9).

З наданої путівки № 10 від 23 січня 1992 року вбачається, що ОСОБА_1 було направлено до дитячого будинку «Берізка» (а.с. 11).

У зв`язку з закінченням строку перебування у будинку дитини « Берізка » ОСОБА_1 було направлено у Київський дитячий будинок «Малятко» згідно розпорядження Ватутинської державної адміністрації від 14 вересня 1994 року № 138 (а.с. 12-13).

Згідно довідки Спеціальної школи І-ІІ ступенів № 2 Дарницького району м. Києва від 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався та знаходився на повному державному утриманні і спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті № 12 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків з 11 вересня 1998 року по 01 червня 2006 року (а.с. 17).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 1999 року у справі № 2-1883/99 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатною (а.с. 15).

Крім того, судом встановлено, що директор школи-інтернату № 12 звертався до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про позбавлення материнських прав ОСОБА_3 , проте, заяву було повернуто з тих підстав, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 1999 року ОСОБА_3 визнано недієздатною, а позов може бути пред`явлено до її опікуна, якого призначить орган опіки та піклування. Тому без призначення опікуна школа-інтернат № 12 позбавлена можливості вирішити спір (а.с. 16).

Опікунадля недієздатної ОСОБА_3 було призначено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року, коли позивач вже досяг повноліття (а.с. 21).

З листа Спеціальної школи І-ІІ ступенів № 2 Дарницького району м. Києва від 14 червня 2017 року вбачається, що мати ОСОБА_1 за час навчання дитини в школі сина не відвідувала, будь-яким способом про долю дитини не цікавилась (а.с. 14).

Відповідно до положень частини 3 ст. 15 СК України, якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання.

Проаналізувавши надані позивачем докази апеляційний суд погодився з висновком районного суду, встановивши, що ОСОБА_3 ще 06 лютого 1990 року перебувала на диспансерному обліку з приводу хронічного нервово-психічного захворювання із зазначенням про неї як особи з інвалідністю 2 групи, після народження ІНФОРМАЦІЯ_4 дитини - ОСОБА_1 , його було відібрано у матері ОСОБА_3 за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва та передано на піклування органу опіки та піклування, а 08 жовтня 1999 року ОСОБА_3 було визнано недієздатною у зв`язку з виявленням у неї раніше психічним захворюванням, відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_3 ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів відхилила доводи апелянта, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції встановлював опіку над рідним братом ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2007 року визнаний недієздатним, оскільки таких підстав позову у цьому провадженні позивач не заявляв (а.с. 1-4,18).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

При цьому, таке судове рішення не позбавляє позивача права заявляти позовні вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів або звільнення від їх сплати з інших підстав, які не були заявлені у цьому провадженні.

За змістом ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача (а.с. 5, 115).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук