Дата документу 07.02.2024 Справа № 333/1744/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1744/23 Головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/314/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Кравченка Олександра Миколайовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Укрпошта» про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И ЛА:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (з урахуванням зміненого позову) звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить скасувати арешт нерухомого майна, а саме 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві приватної власності, накладеного на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі № 2561127, без номеру, 27.02.2012, старшим слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області Стрєлка O.JL, шляхом виключення відомостей (скасування запису) про обтяження вказаного арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 12251987).

Свої вимоги мотивує тим, що 23.01.2012 постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Стрєлка O.JI. в рамках кримінальної справи № 2561127, накладено арешт на 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.01.2014 по кримінальній справі № 0805/2106/2012, ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст.185 КК України. Заявлені цивільні позови задоволені, стягнуто: на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно 12 628,00 грн.; на користь Запорізької

Дирекції УГППС «Укрпошта» з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно 21 532,82 грн. До повного відшкодування цивільних позовів арешт, що накладений на 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 не скасовувати.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10.08.2015 року, подання начальника ВКВІ Запорізького району УДПтС України в Запорізькій області про звільнення ОСОБА_1 від покарання, призначеного вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.01.2014 за ч. 3 ст.185 КК України задоволено та звільнено ОСОБА_1 від покарання, призначеного вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.01.2014 за ч. 3 ст.185 КК у зв`язку із закінченням строку випробування.

Відповідно до довідки від 26.05.2023 за № б/н наданої Південним міжрегіональним управлінням МЮ (м. Одеса), виконавчі провадження по відношенню до ОСОБА_1 - відсутні.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження потреба в арешті майна ОСОБА_1 , на даний час відпала, тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Просив суд скасувати арешт нерухомого майна, а саме 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі № 2561127, без номеру, 27.02.2012, старшим слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області Стрєлка O.JL, шляхом виключення відомостей (скасування запису) про обтяження вказаного арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 12251987)

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано арешт нерухомого майна, а саме 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно по кримінальній справі № 2561127, без номеру, 27.02.2012, старшим слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області Стрєлка O.JL, шляхом виключення відомостей (скасування запису) про обтяження вказаного арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 12251987).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

07лютого 2024 року від Акціонерного товариства «Укрпошта» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За приписами частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до договору міни № 444.М від 16 серпня 1997 p., що укладений на Запорізькій Регіональній Біржі Нерухомості та зареєстрований 19.08.1997 року в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації під № 118р. № 17601, ОСОБА_1 є співвласником 5/9 частини зазначеного будинка.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 320915030 від 24.01.2023, постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Стрєлка O.JI. 23.01.2012 в рамках кримінальної справи № 2561127 накладено арешт на 5/9 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зазначено власника- ОСОБА_1 ).

Вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.01.2014 по кримінальній справі № 0805/2106/2012, ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст.185 КК України. Заявлені цивільні позови задоволені, стягнуто: на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно 12 628,00 грн.; на користь Запорізької Дирекції УГППС «Укрпошта» з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно 21 532,82 грн. До повного відшкодування цивільних позовів арешт, що накладений на 59 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не скасовувати.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10.08.2015 року, подання начальника ВКВІ Запорізького району УДПтС України в Запорізькій області про звільнення ОСОБА_1 від покарання, призначеного вироком Вільнянського районного суду Запороізької області від 29.01.2014 за ч. 3 ст.185 КК України задоволено та звільнено ОСОБА_1 від покарання, призначеного вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.01.2014 за ч. 3 ст.185 КК у зв`язку із закінченням строку випробування.

Відповідно до довідки від 26.05.2023 за № б/н наданої Південним міжрегіональним управлінням МЮ (м. Одеса), виконавчі провадження по відношенню до ОСОБА_1 - відсутні.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.01.2023 р. № 320915030 встановлено, що на 5/9 частку будинку АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , накладено арешт.

Відповідно до копій платіжних доручень від 18.11.2011, 30.11.2011, наданих представником Акціонерного товариства «Укрпошта», ОСОБА_1 перераховано на рахунок ЗД УДППЗ «Укрпошта» в рахунок відшкодування шкоди по кримінальній справі № 2561127- 4150 грн.

Згідно витягу із системи електронного банкінгу АТ «Укрпошта» станом на 17.11.2023, надходження в рахунок відшкодування шкоди ОСОБА_1 -17382,82 грн.

Судом першої інстанції вірно визначено норми матеріального та процесуального закону, які мають бути застосовані при розгляді справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 Постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року роз`яснив, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Велика Палати Верховного Суду у своїй постанові від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19, дійшла висновку про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, враховуючи, що заборгованість ОСОБА_1 , стягнута з нього вироком від 29.01.2014 на користь Акціонерного товариства «Укрпошта» сплачена в повному обсязі, що підтверджується самим АТ «Укрпошта» та наданими документами, враховуючи, що станом на червень 2023 року відсутні будь- які виконавчі провадження на примусовому виконанні по відношенню до ОСОБА_1 (в тому числі щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту їх шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходить з того, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може

бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час досудового розслідування рішення про скасування арешту майна,КПК України 1960 року не встановлював.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Статтею 174 КПК України визначено, що як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 зроблено висновок, відповідно до якого спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі не є судом, установленим законом.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, а саме про те, що питання про скасування арешту підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, колегія суддів приходить до висновку про правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з рішенням суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: