КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №939/1101/23 Головуючий у І інстанції - Міланіч А.М. апеляційне провадження №22-ц/824/1203/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Ольшевського П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір оренди земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 13 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0007, площею 6,7586 га, яка розташована на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області. Вказана земельна ділянка передана в оренду для ведення садівництва, в тому числі для вирощування багаторічних, плодових дерев, кущів, інших рослин та багаторічних ягідних культур (малина, суниця, смородина, лохина та інші). Відповідно до п. 3.1 договору, строк його дії становить 8 років, тобто до 12 жовтня 2025 року.

Зауважував, що навесні 2018 року було виявлено недоліки землі у вигляді її затоплення, що суттєво вплинуло на можливість використання земельної ділянки, отриманої в оренду для ведення господарської діяльності.

Відповідно до інформації Державного агентства водних ресурсів України вказана земельна ділянка перебуває на меліоративних землях внутрішньогосподарської осушувальної системи з гончарним дренажем; експлуатаційні заходи та ремонтні роботи на зазначеній осушувальній системі останні роки ніхто не проводив; використання меліоративних земель з гончарним дренажем для індивідуального садівництва із забудовою може призвести до порушення інфраструктури меліоративної системи з гончарним дренажем та викликати вторинне заболочення території. Земельна ділянка відносяться до земель сільськогосподарського призначення, перебувала у користуванні Немішаївського радгоспу-технікуму для дослідницьких і навчальних цілей. Земельні ділянки, одержані громадянами внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, на яких розташовані та функціонують меліоративні системи, використовуються спільно на підставі угоди. У разі відсутності згоди щодо спільного використання зазначених земельних ділянок питання вирішується в судовому порядку (стаття 26 ЗК України).

Посилався на те, що відповідач використовував земельну ділянку з недотриманням правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що призвело до підтоплення, заболочення ділянки та не попередив про особливі властивості і недоліки земельної ділянки, у договорі розмір орендної плати не відповідає орендованій земельній ділянці.

Договір оренди не відповідає трьом істотним умовам договору оренди землі, передбаченим статтею 15 Закону України «Про оренду землі». У момент підписання договору оренди земельної ділянки орендар здійснив правочин під впливом помилки та обману. До того ж, в даному випадку оспорюваний правочин спрямований на знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави і спрямований на використання всупереч земельним законам України, приватної власності, на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина.

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необ`єктивність та необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

У мотивування скарги зазначає, що рішення суду містить посилання на частину першу статті 193 ЗК України у редакції 2023 року, натомість договір оренди був укладений у 2017 році та у частині першій статті 193 ЗК України у редакції 2017 року не міститься інформації про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Зауважує, що всі обмеження та обтяження, про які на момент укладення договору оренди позивачу відомо не було, визначені земельними законами України та позивачу не потрібно їх доводити, як стверджується в рішенні суду.

Вказує, що предмет договору оренди, акт на право власності на землю не містять інформацію, що земельна ділянка відноситься до меліоративних земель, у договорі оренди відсутні обмеження та обтяження у використанні меліорованих земель.

Посилається на те, що уклав договір оренди під впливом помилки щодо предмету договору, а також під впливом обману, тому що відповідач заперечує наявність меліоративних мереж та замовчував їх існування.

Відповідач не міг не знати про наявність дренажних колодязів, які розташовані на поверхні ґрунту, на відміну від дренажних трубопроводів, що розташовані у ґрунті.

Уважає, що ОСОБА_2 здала в оренду земельну ділянку з недоліками (у вигляді наявності дренажних колодязів), які були навмисно приховані та замовчані у момент укладення договору оренди.

12 грудня 2023 року апеляційним судом на електронну адресу отримано відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема зазначає, що документального підтвердження про підтоплення земельних ділянок (всіх чи окремих) позивачем не надано. Останній також не вживав жодних заходів для припинення дії договору оренди земельної ділянки з жодних підстав.

Зауважує, що на балансі відповідача жодні інженерні споруди на означеній земельній ділянці не перебувають. Відповідач не приймав від жодної установи чи організації будь-які інженерні споруди та відповідачу не відомо про наявність зареєстрованих та функціонуючих меліоративних систем в Бородянському районі Київської області.

26 грудня 2023 року до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якому останній зауважує, що наявні всі підстави для визнання договору оренди недійсним, що є ефективним способом захисту його порушених прав.

Також зазначає про відсутність повноважень у адвоката Науменка О.Г. на представництво інтересів відповідача ОСОБА_2

17 січня 2024 року надійшли до суду заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в яких адвокат серед іншого зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту у цій справі, а доводи апеляційної скарги не спростовують правомірного рішення суду першої інстанції.

26 січня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення у справі від позивача ОСОБА_1 , в яких він зауважує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам і помилково дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання правочину недійсним та припинення дії, яка порушує право, - визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про введення його відповідачем в оману при укладенні оспорюваного договору оренди, не доведено самого факту обману та наявності умислу в діях відповідача, допущення позивачем помилки при укладенні договору, наявності встановлених обмежень та обтяжень, про які на момент укладення угоди позивачу відомо не було, використання ділянки спільно з іншими ділянками на підставі угоди, підтоплення та заболочення земельної ділянки через недотриманням відповідачем правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що створює позивачу перешкоди для належного використання орендованої ділянки, оспорюваний договір містять всі необхідні істотні умови, порушення публічного порядку укладенням даного правочину не вбачається

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 13 жовтня 2017 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у строкове платне користування належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0007, площею 6,7586 га, яка розташована на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області, строком на 8 років до 12 жовтня 2025 року, для ведення садівництва, в тому числі для вирощування багаторічних плодових дерев, кущів та інших рослин; вирощування багаторічних ягідних культур (малина, суниця, смородина, лохина та інші).

Згідно листа-відповіді Ірпінського міжрайонного управління водного господарства від 25 жовтня 2018 року №267 у межах Бабинецької сільської ради відповідно до матеріалів Інвентаризації меліоративних систем в Бородянському районі Київської області з метою забезпечення збереження та раціонального використання меліорованих земель, проведеної у 2009 році, існує меліоративна система з гончарним дренажем. Зазначена система до державного водогосподарського комплексу не відноситься, на балансі Ірпінського міжрайонного управління водного господарства не обліковується і ніколи не обліковувалась (це колишня внутрішньогосподарська меліоративна система, що перебувала на балансі Немішаївського радгоспу-технікуму).

Після реформування агропромислового сектора відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2003 року за №1253 «Про затвердження порядку безоплатної передачі у комунальну власність об`єктів соціальної сфери житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передачі на баланс підприємств-правонаступників», вказана внутрішньогосподарська (недержавна) мережа меліоративних систем повинна була бути передана у комунальну власність Бабинецької сільської ради. У 2009 році Бабинецькою сільською радою був підписаний Акт прийому-передачі зазначеної меліоративної системи в комунальну власність. Ірпінському МУВГ не відомо чи була на той час завершена процедура прийняття в комунальну власність системи та чи на сьогоднішній день система обліковується на балансі сільської ради. Експлуатацією зазначеної системи останні роки ніхто не займався, доглядові і ремонтні роботи на системі не проводились, дренажні колодязі, в переважній більшості, знищені, що й привело до теперішнього стану системи та сільськогосподарських земель в її межах.

Для поліпшення меліоративного стану земель в межах системи необхідно провести на системі заходи з відновлення її працездатності. Заходи можуть бути заплановані після детального обстеження системи.

Відповідно до листа басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра державного агентства водних ресурсів України №01-12/197 від 08 лютого 2022 року земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0001, :04:001:0002, :04:001:0003, :04:001:0005, :04:001:0006, :04:001:0007, :04:001:0008 розташовані в межах одного населеного масиву на території Бучанської міської ради Бучанського району Київської області. Відповідно до матеріалів Інвентаризації меліоративних систем в Київській області, проведеної у 2009 році земельні ділянки перебувають на меліорованих землях внутрішньогосподарської осушувальної меліоративної системи з гончарним дренажем.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що орендована ним земельна ділянка знаходиться на меліоративних землях і відповідач використовував дану ділянку з недотриманням правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що призвело до її підтоплення, заболочення та не попередив про особливі властивості і недоліки земельної ділянки при укладенні оспорюваного договору, чим ввів його в оману і внаслідок чого позивач помилився щодо предмету договору, а також розмір орендної плати не відповідає орендованій земельній ділянці.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що після реформування агропромислового сектора, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2003 року №1253 «Про затвердження порядку безоплатної передачі у комунальну власність об`єктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передачі на баланс підприємств-правонаступників», вказана внутрішньогосподарська мережа осушувальної системи передана у комунальну власність Бабинецької сільської ради в 2009 році.

Експлуатаційні заходи та ремонтні роботи на залученій осушувальній системі останні роки ніхто не проводив. Використання меліоративних земель з гончарним дренажем для індивідуального садівництва із забудовою може призвести до порушення інфраструктури меліоративної системи з гончарним дренажем та викликати вторинне заболочення території.

Експлуатацією зазначеної системи останні роки ніхто не займався, доглядові і ремонтні роботи на системі не проводились, дренажні колодязі, в переважній більшості, знищені, що й привело до теперішнього стану системи та сільськогосподарських земель в її межах.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про меліорацію земель» вилучення (викуп) та надання земель для потреб меліорації провадиться відповідно до ЗК України. Після закінчення будівництва (реконструкції) меліоративних систем та окремих об`єктів інженерної інфраструктури порушені землі підлягають рекультивації та передачі землекористувачам, власникам землі у придатному для використання стані. Землі, зайняті окремими об`єктами інженерної інфраструктури меліоративних систем (меліоративною мережею з гідротехнічними спорудами та насосними станціями, захисними дамбами, спостережною мережею, технологічними дорогами та спорудами на них), а також землі, виділені під смуги відведення для них, надаються у користування або у власність суб`єктам права власності на меліоративні системи, які забезпечують відповідно до цього Закону експлуатацію меліоративних систем або утворюють з цією метою спеціальні служби. Порядок надання цих земель у користування або у власність встановлюється Земельним кодексом України.

Таким чином, спеціальний статус мають землі зайняті окремими об`єктами інженерної інфраструктури меліоративних систем (меліоративною мережею з гідротехнічними спорудами та насосними станціями, захисними дамбами, спостережною мережею, технологічними дорогами та спорудами на них), а також землі, виділені під смуги відведення для них.

Згідно частини сьомої статті 25 Закону України «Про меліорацію земель» обмеження і обтяження у використанні ділянок меліорованих та прилеглих до них земель здійснюються в порядку, що встановлюється Земельним кодексом України.

Статтею 26 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, одержані громадянами внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, на яких розташовані та функціонують меліоративні системи, використовуються спільно на підставі угоди. У разі відсутності згоди щодо спільного використання зазначених земельних ділянок питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 193 ЗК України в редакції 2017 року (укладення договору оренди земельної ділянки) Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.

Частиною першою статті 193 ЗК України встановлено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

У матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження існування обмежень та/або обтяжень у використанні земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0007, площею 6,7586 га, яка розташована на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області, як меліоративної земельної ділянки.

Також у справі не міститься жодних доказів перебування на балансі відповідача будь-яких інженерних споруд, функціонуючих меліоративних систем на вказаній земельній ділянці.

Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17).

Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (Частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі №910/18600/19.

Зважаючи на викладені обставини справи та норми законодавства, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність встановлених обмежень та обтяжень, про які на момент укладення угоди позивачу відомо не було, використання ділянки спільно з іншими ділянками на підставі угоди, підтоплення та заболочення земельної ділянки через недотриманням відповідачем правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що створює позивачу перешкоди для належного використання орендованої ділянки, та, як наслідок, доказів введення його відповідачем в оману при укладенні оспорюваного договору оренди та наявності умислу в діях відповідача, допущення позивачем помилки при укладенні договору оренди.

Натомість, судом установлено, що оспорюваний договір містить всі необхідні істотні умови, порушення публічного порядку укладенням даного правочину не вбачається.

Отже, встановивши, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Аргументи скаржника щодо посилання судом першої інстанції на частину першу статті 193 ЗК України у редакції 2023 року, натомість договір оренди був укладений у 2017 році та у частині першій статті 193 ЗК України у редакції 2017 року не міститься інформації про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж, є безпідставними, оскільки посилання судом першої інстанції на частину першу статті 193 ЗК України у редакції 2023 року не стало підставою для прийняття неправильного по суті рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що всі обмеження та обтяження, про які на момент укладення договору оренди позивачу відомо не було, визначені земельними законами України та позивачу не потрібно їх доводити, як стверджується в рішенні суду, є необґрунтованими та спростовуються встановленим частиною першою статті 81 ЦПК України обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також такими, що не заслуговують на увагу суду є посилання ОСОБА_1 на відсутність повноважень у адвоката Науменка О.Г. на представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

У частині четвертій статті 62 ЦПК України зазначено, що повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Науменко О.Г. здійснює представництво відповідача ОСОБА_2 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серії АІ №1188067 від 23 грудня 2021 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4438/10 від 27 січня 2011 року, що відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник