П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Київ

Справа №757/1957/23-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/3972/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Матійчук Г.О., 21 червня 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 30 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи,

В С Т А Н О В И В

У січні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті його батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 невстановленими особами здійснено терористичний акт, а саме артилерійський обстріл, в результаті якого за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , був смертельно поранений громадянин України - ОСОБА_2 , який був батьком позивача.

Факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29 січня 2015 року, лікарським свідоцтвом про смерть №107 від ІНФОРМАЦІЯ_2. А відповідно до довідки про причину смерті форми №106/0 №107 від ІНФОРМАЦІЯ_2 причина смерті ОСОБА_2 - гостра кровотеча, осколкове поранення грудної клітини з ушкодженням лівої легені.

За фактом вчинення терористичного акту ІНФОРМАЦІЯ_2, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , СВ 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях проводиться досудове розслідування: відповідні відомості було внесено до ЄРДР, номер кримінального провадження 0000275 з правовою кваліфікацією діяння за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини).

Вказував, що позивач підтримував із батьком близькі родинні та дружні стосунки. Втрата батька для позивача є «довічною» та непоправною втратою, що призвела до суттєвої негативної зміни життя, що відобразилося на погіршенні його здоров'я. Посилює його страждання і те, що батько помер у нього на руках, він у той момент перебував поруч, намагався чимось допомогти. Його моральні страждання та характер відносин із батьком засвідчує висновок психологічного експертного дослідження від 09 липня 2017 року № 03/21.

Вважає, що йому було завдано моральної шкоди, внаслідок загибелі його батька в результаті обстрілів житла, що стало можливим через не забезпечення Україною безпеки позивача та його рідних шляхом облаштування сховищ або проведення евакуації цивільного населення в безпечні регіони України, не запровадження механізму відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, і не забезпечення проведення своєчасного розслідування, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не обґрунтував, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик загибелі його батька, що держава знала про можливість обстрілу смт. Луганське, Донецької області з боку незаконних збройних формувань у зв'язку зі збройною агресією з боку РФ і могла вжити, але не вжила таких заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для життя батька позивача. Позивач належним чином не обґрунтував, в чому полягало порушення Державою Україна її позитивного матеріального обв`язку щодо гарантування права на життя його батька, з чого слідує, що між загибеллю батька позивача внаслідок обстрілу, з боку незаконних збройних формувань, смт. Луганське, Донецької області та виконання Державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя загиблого не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Посилання позивача на неналежне розслідування кримінального провадження щодо загибелі його батька нічим не обґрунтовані, позовна заява не містить відомостей щодо оскарження позивачем бездіяльності або дій слідчих органів з розслідування обставин загибелі батька позивача, а також переліку дій, які б повинна була вчинити Держава Україна для забезпечення ефективного розслідування даного кримінального провадження, проте не вчинила. Позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між подіями, що стались та бездіяльність держави України.

Не погодився із вказаним рішенням суду позивач, його представником подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на незаконність необґрунтованість рішення суду, у зв`язку з неповним дослідженням обставин справи, та їх неправильною оцінкою.

Представник позивача вказує на те, що позивач у позовній заяві вказував на те, що державою не здійснювались попереджувальні заходи: повідомлення про небезпеку, і про те як вона довго бути тривати, здійснення заходів щодо евакуації мирних жителів з небезпечних територій, здійснення заходів щодо утворення територій безпеки на територіях, які підпадали піл обстріли. Саме такі заходи здебільшого здійснюються державою з 24 лютого 2022 року у зв`язку з нападом Російської Федерації на Україну.Також в позовній заяві позивач навів дані з засобів масової інформації щодо обстрілів селища і безпосередньо домоволодіння батька позивача, тому замість того щоб надати оцінку наведеним фактам, суд першої інстанції формально написав про те, що позивач не доводить того що Держава Україна знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань.

Представник також вказує на те, що у цій справі держава не надала переконливих доказів, що вона приймала достатньо необхідних заходів для попередження громадян України про небезпеку їх перебування в зоні АТО. Таким чином, оскільки територія АТО за міжнародним публічним правом є територією України, та за відсутності доказів того, що держава здійснила свої зобов`язання щодо попередження та захисту мирних жителів на цій території (наприклад, правове регулювання проживання, переміщення па території проведення АТО, використання захисних споруд під час обстрілів, порядок та способи евакуації цивільного населення тощо), саме вона повинна нести відповідальність за таку бездіяльність у сенсі статті 2 Конвенції. Не дотримання громадянами попереджень та заходів, здійснених державою, за умови можливості такого дотримання, могло б свідчити про відсутність порушень з боку держави. І саме такий підхід до розгляду цієї справи повинен був бути застосований судом.

А тому з доводами суду про недоведеність чи відсутність бездіяльності держави по виконанню позитивних обов`язків із забезпечення безпеки мирного населення на територіях проведення АТО у 201 5 році погодитись не можна.

Також вказує на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що фактично були виконані всі необхідні слідчі дії у кримінальному провадженні, з додержанням розумних строків, оскільки на момент звернення позивача до суду з вказаних подій у січні 2015 року минуло більше восьми років. Тягар доведення правомірної поведінки відповідача щодо проведення досудового розслідування ефективно, покладається на відповідача, і не може бути перекладений на позивача.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та ухваленим із додержанням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд дійшов вірного висновку щодо відсутності належних доказів для висновку про невиконання Державою Україна позивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити ефективне та об`єктивне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Також вказує на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази для висновку про бездіяльність Держави Україна, що призвело до душевних страждань у зв`язку із загибеллю батька позивача. На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Самохвалов С.В., який приймав участь в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.16).

Позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 невстановленими особами здійснено терористичний акт, а саме артилерійський обстріл, в результаті якого за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , був смертельно поранений громадянин України - ОСОБА_2 .

Факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29 січня 2015 року (а.с.19), лікарським свідоцтвом про смерть №107 від 26 січня 2015 року (а.с.17-18).

Відповідно до довідки про причину смерті форми №106/0 №107 від 26 січня 2015 року причина смерті ОСОБА_2 - гостра кровотеча, осколкове поранення грудної клітини з ушкодженням лівої легені (а.с.17-18).

З копії листа Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Донецькій області від 30 жовтня 2020 року вбачається, що ними за фактом вчинення терористичного акту ІНФОРМАЦІЯ_2, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , проводиться досудове розслідування: відповідні відомості було внесено до ЄРДР, номер кримінального провадження 0000275 з правовою кваліфікацією діяння за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). Проте, вказане провадження 15 лютого 2017 року було передано за підслідністю до слідчого відділу 2-го Управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях (а.с.21).

Згідно з Висновком експерта № 03/21 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 09 липня 2021 року Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О. (м. Одеса), у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, в індивідуальних психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок загибелі його батька ( ОСОБА_2 ) від артилерійського обстрілу с. Луганське, Бахмутського району Донецької області 06 січня 2015 року. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умовами ситуації, що досліджується справою. Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 1000000 (один мільйон) гривень (а.с.22-35).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов'язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язкуз протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).

Європейський Суд з прав людини проаналізувавши положення статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, ЄСПЛ зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним.

Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.

З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Також ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 травня 2023 року у справі №635/6172/17 вказала на те, що передбачене у статті 19 Закону № 638-IVправо на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі матері під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю матері позивача у період проведення АТО (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)). Аргумент відзиву на касаційну скаргу про те, що відсутність закону, необхідність прийняття якого передбачена у статті 19 Закону № 638-IV, не може бути перешкодою у захисті права позивача, Велика Палата Верховного Суду вважала неприйнятним з огляду на її висновок про відсутність права у позивача згідно з вказаною статтею.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, стаття 2 Конвенції поширюється. Однак вказала, на те, що самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatismutandis рішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об'єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що за статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:

Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку.

Позитивний обов`язок має два різновиди:

Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.

Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов'язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68).

Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 8 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Ключова проблема справи - це те, чи має за відповідні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати. Для вирішення цієї проблеми слід з`ясувати, у чому полягали скарги позивача на порушення відповідачем конвенційних гарантій права на життя матері, чи перебувала остання у момент її загибелі під юрисдикцією Держави України у сенсі статті 1 Конвенції, а також чи встановили суди попередніх інстанцій обставини невиконання чи неналежного виконання Державою Україною її обов`язків щодо гарантування права на життя загиблої.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» від 20 березня 2022 року № 326 (далі - постанова № 326).

Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана загибеллю людини внаслідок збройної агресії РФ проти України (див. пункти 41-42 цієї постанови).

Як загибелі людей у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 5 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші). Причому, як вірно зазначив Кабінет Міністрів України у касаційній скарзі, підтвердженням такого порушення не може слугувати висновок психологічного експертного дослідження, бо суб`єкт правопорушення й об`єктивна сторона останнього встановлюються на підставі фактичних даних, а не їхнього суб`єктивного сприйняття потерпілим. Також не є підтвердженням порушення Державою Україною її обов`язків за статтею 2 Конвенції цитування у процесуальних документах позивача приписів законодавства України, зокрема чинних для неї міжнародних договорів, і практики їхнього застосування.

Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України зокрема передбачає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). У цій справі суди не встановили всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого вони притягнули Державу Україну до цивільної відповідальності.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Аналогічні висновки наведені Верховним Судом у постановах: від 14 вересня 2022 року у справі № 225/1221/20; від 23 листопада 2022 року у справі № 644/7155/18; від 23 листопада 2022 року у справі № 242/981/18; від 18 січня 2023 року у справі № 644/8115/18; від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20; від 21 квітня 2023 року у справі № 423/405/18; від 31 травня 2023 року у справі № 237/1314/21, що вказує на усталену судову практику.

З наведених обставин справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем свого проживання, в зоні проведення антитерористичної операції, загинув батько позивача, причиною смерті якого вказано осколкове поранення. За цим фактом було відкрито кримінальне провадження, з правовою кваліфікацією діяння за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини), яке триває і досі.

При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з Держави України відшкодування моральної шкоди, завданої терористичним актом, що призвів до загибелі його батька, тим самим притягнути відповідача до відповідальності за порушення статті 2 Конвенції. Стверджував, що така шкода полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибеллю батька внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням відповідачем права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та статтею 27 Конституції України.

Втрата близької людини безперечно зумовлює сильні моральні страждання, але суть цієї справи полягає не у тому, чи страждав морально позивач, не у тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування. Основне питання, яке підлягає до вирішення судом - це те, чи має за відповідні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна.

Як вбачається з наведених вище положень чинного законодавства та судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції. Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

Позивач не обґрунтовував, що Держава Україна до того моменту, як загинув його батько, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для його життя від артилерійського обстрілу. Так само позивач не доводить того, що Держава Україна знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя батька позивача. Отже, останній не обґрунтував порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя батька.

Твердження позивача про порушення державою Україна позитивного матеріального обов`язок, не пов`язане із обставинами справи, позивачем не наведено жодного факту порушення відповідачем такого обов`язку щодо позивача та його батька.

З огляду на викладене, за обставин цієї справи, слід погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку.

При зверненні до суду з позовом позивач також вказував на неефективне розслідування кримінального провадження щодо загибелі його батька, стверджував, що Держава Україна належним чином не виконала свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту його загибелі. Однак, до матеріалів справи не долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000275 та будь-яких доказів щодо неналежного розслідування даного кримінально провадження, наявна лише копія листа Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Донецькій області від 30 жовтня 2020 року про те, що вказане провадження в 2017 році було передано за підслідністю до іншого відділу. Інші дані щодо цього провадження в матеріалах справи відсутні. Також матеріали справи не містить відомостей щодо оскарження позивачем бездіяльності або дій слідчих органів з розслідування обставин загибелі батька позивача, а також переліку дій, які б повинна була вчинити Держава Україна для забезпечення ефективного розслідування даного кримінального провадження, проте не вчинила.

З урахуванням вищенаведеної прецедентної практики ЄСПЛ, відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання державою свого позитивного процесуального обов`язку за статтею 2 Конвенції. А отже позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між подіями, що стались та бездіяльність держави України

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя його батька.

Як вже вказано вище, саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя та розумності строків кримінального провадження, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї.

Таким чином, відсутні підстави для висновку про невиконання Державою Україною позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом.

На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив правильне по суті рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати на стадії апеляційного перегляду справи відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 02 лютого 2024 року.