Справа №731/7/24
Провадження №2/731/50/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

20 лютого 2024 року смт Варва

Варвинський районний суд Чернігівської області в складі:

cудді Савенка А.І.,

за участю секретаря Тарасенко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 1 Варвинського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , подану адвокатом Калініним Сергієм Костянтиновичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Юрій Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

08 січня 2024 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до Варвинського районного суду Чернігівської області через систему «Електронний суд» із зазначеним позовом.

Сторона позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис № 43927, яким стягнуто з позивача на користь ТОВ «ФК «АЛАНД» заборгованість за Кредитним договором № 06140/0015XSGF від 26 грудня 2013 року, укладеним із ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», правонаступником якого у свою чергу є ТОВ «ФК «АЛАНД», у загальному розмірі 27 549, 14 грн. На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А. 10 грудня 2020 року було відкрито відповідне виконавче провадження № 63874062, в межах якого проводиться примусове стягнення боргу.

Позивач наголошує, що заборгованість за кредитним договором на час вчинення виконавчого напису нотаріуса була спірною, необґрунтованою та безпідставною, вказаний Кредитний договір нотаріально не посвідчувався, письмових вимог (повідомлень) від ТОВ «ФК «АЛАНД» він не отримував. У зв`язку з цим, на переконання позивача спірний виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить визнати його таким, що не підлягає виконанню, та стягнути безпідставно отримані за виконавчим написом кошти у сумі 1 917, 76 грн.

За результатами розгляду зазначеної цивільної справи також просить суд здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на свою користь 5 500 грн, як витрати понесені позивачем на оплату правової допомоги наданої Адвокатським бюро «Калінін і Партнери».

Разом з позовом, стороною позивача було заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності (а.с. 14-15). Обґрунтоване дане клопотання тим, що позивач дізнався про існування спірного виконавчого напису, лише після відкриття виконавчого провадження № 63874062 від 10 грудня 2020 року. Крім того, посилається на те, що під час трирічного строку позовної давності, а саме з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України було введено карантин, та з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, що у розумінні ст. 257 ЦК України, є підставою для його продовження. У зв`язку з цим, представник позивача наполягав на визнанні поважними причини пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження до судового розгляду на 20 лютого 2024 року.

Крім того, на підставі заяви представника позивача, що діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову, ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2024 року стягнення, яке здійснюється в межах виконавчого провадження № 63874062, відкритого 10 грудня 2020 року, що перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А., за виконавчим написом, зареєстрованим у реєстрі за № 43927, вчиненим 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» заборгованості на загальну суму 27 549, 14 грн, зупинено.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с. 73 зворот, 74). 25 січня 2024 року засобами електронного зв`язку від представника позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності сторони позивача (а.с. 78).

Відповідач ТОВ «ФК «АЛАНД» свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с. 79), причину своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Ю.А., у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 80). Заперечень, пояснень або заяв з процесуальних питань до суду від виконавця не надходило.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України проводить заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем було вчинено виконавчий напис № 43927 яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором № 06140/0015XSGF від 26 грудня 2013 року, укладеним із ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» (), правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 148К від 23 березня 2018 року є ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (), правонаступником усіх прав та обов`язків якого, у свою чергу, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11/08/2020-ФА від 11 серпня 2020 року є ТОВ «ФК «Аланд» ().

Строк платежу за вказаним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Сума заборгованості за період з 11 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року становить 27 049, 14 грн, з яких: 10 000, 00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 17 049, 14 грн - прострочена заборгованість за несплаченим відсоткам за користування кредитом. Крім того, за винесення зазначеного виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату в розмірі 500 грн гривень, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, 10 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А. відкрито виконавче провадження № 63874062 (а.с. 18, 27) та проводиться стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 (а.с. 52), внаслідок чого приватним виконавцем перераховано на рахунок стягувача заборгованість за спірним виконавчим написом у сумі 1 917, 76 грн (а.с. 47).

З копії Договору про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту № 06140/0015XSGF укладеного між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 від 26 грудня 2013 року вбачається, що договір укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, на умовах платності, строковості та повернення (а.с. 25 зворот - 26).

Суд зважає, що положення ч. 1 ст. 18 ЦК України визначає, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, яку вчиняють нотаріуси.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пунктів 1.1, 3.1, 3.2 розділу 2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» стягнення заборгованості здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому на сьогодні є чинною постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, якою визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зокрема, скасовано пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», яким було передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року по справі № 910/13233/17 зазначено, що у зв`язку з визнанням судом нечинною Постанови Кабінету Міністрів України N662 від 26 листопада 2014 року до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 від 29 червня 1999 року в редакції від 29 листопада 2001 року. Вказаною редакцією було передбачено вчинення виконавчого напису нотаріуса лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди.

Таким чином, як на момент вчинення нотаріусом Гораєм О.С. спірного виконавчого напису, так як і на час розгляду справи, обов`язковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису за договором є нотаріальне посвідчення такого договору.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що Договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту № 06140/0015XSGF укладений між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 від 26 грудня 2013 року, посвідчувався нотаріально. Відомостей про нотаріальне посвідчення згадуваного договору в самому виконавчому написі не зазначено. Відповідачем вказаний факт також не доведено.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, зокрема вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, який не посвідчений нотаріально, є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що і мало місце у даному випадку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При цьому, нотаріус повинен здійснити перевірку всіх документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії - виконавчого напису, які, зокрема, підтверджують наявність зобов`язання та їх безспірність.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.

Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 по справі №754/9711/14-ц та застосований у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі №137/1666/16-ц.

Таким чином, суд зважає, що протягом усього часу розгляду справи в суді стороною відповідача, відповідно до положень ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимість доказів на обґрунтування того, що приватному нотаріусу Житомирського нотаріального округу Гораю О.С. були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором.

Так само відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час та не була погашена боржником.

Суд звертає увагу і на те, що з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримав від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), у зв`язку з чим у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, а також сума процентів, зазначені у написі, є безспірними.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, а також не пересвідчився в отриманні позивачем вимоги банку про можливе стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд, керуючись принципом змагальності сторін, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Суд зважає, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Ю.А. від 10 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63874062 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. № 43927, виданого 08 вересня 2020 року. Боржником відповідно до виконавчого напису нотаріуса є Сєров Г.І. Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить - 27 549, 14 грн (а.с. 18).

Як убачається з копії повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Ю.А. №19957 від 19 грудня 2023 року, сума коштів стягнених з боржника ОСОБА_1 та перерахованих на користь стягувача ТОВ «ФК «АЛАНД», у межах виконавчого провадження №63874062, становить 1 917, 76 грн (а.с. 16).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Правовий аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц.

Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі, у виді розірвання договору. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки виконавчий напис № 43927 від 08 вересня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. на користь ТОВ «ФК «АЛАНД» заборгованості у сумі 27 549, 14 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення, то стягнуті на підставі нього кошти підлягають поверненню, згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Щодо заявленого стороною позивача клопотання про поновлення строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

У вказаній справі датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати момент вчинення приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. спірного виконавчого напису № 43927, що мало місце 08 вересня 2020 року.

Однак, як зауважив представник позивача, що відповідачем спростовано на етапі судового розгляду так і не було, позивач ОСОБА_1 про існування спірного виконавчого напису нотаріуса дізнався лише після відкриття відповідного виконавчого провадження № 63874062, тобто 10 грудня 2022 року.

Поза цим, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому дія карантину була подовжена до 30 червня 2023 року.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх субєктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у звязку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозвязку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у звязку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню.

З 24 лютого 2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами).

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

У зв`язку з цим, враховуючи дату звернення позивача з вказаним позовом 08 січня 2024 року, та те що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, а також введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року, вимоги позивача ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «АЛАНД», можуть бути задоволені, адже встановлений законом трьох річний строк для звернення до суду з вказаним позовом, у силу вище вказаних обґрунтувань, позивачем пропущено не було.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити у повному обсязі, визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути безпідставно отримані за виконавчим написом кошти у сумі 1 917, 76 грн.

Суд зважає, що разом з вимогами пред`явленими позивачем у межах вказаного позову, також було заявлено вимогу щодо розподілу судових витрат та стягнення з відповідача коштів оплачених позивачем за надану їй професійну правничу допомогу у сумі - 5 500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина 8 ст. 141 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонам доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було долучено до матеріалів справи наступні документи:

- копія свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2212, виданого 26 червня 2018 року ОСОБА_2 , та ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1182873, виданого адвокатом Калініним С.К. на ім`я ОСОБА_1 від 26 грудня 2023 року (а.с. 7, 28);

- копія Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/23 від 14 грудня 2023 року укладеною між Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та ОСОБА_1 , а також Додаток № 1 до зазначеного Договору(а.с. 21-22, 23);

- копія рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), затверджені рішенням засновника Адвокатського бюро «Калінін і Партнери № 3/2018 від 17 липня 2018 року (а.с. 6);

- копія Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 05 січня 2024 року з переліком та описом наданих послуг на загальну суму 5 500 грн (а.с. 13);

- копія платіжної інструкції від 16 грудня 2023 року на суму 5 500 грн, що перераховані на рахунок Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» за послуги згідно договору № б/н/23 від 14 грудня 2023 року(а.с. 17).

Проаналізувавши, надані документи на підтвердження витрат на професійну правничу (правову) допомогу надані позивачем, суд приходить висновку про належність їх як доказів та такими, що доводять витрати позивача на правову допомогу.

Разом з тим слід наголосити на обов`язок суду оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Таким чином, суд аналізуючи характер виконаної адвокатом роботи, зокрема: складність справи; не участь сторони позивача у судових засіданнях; процесуальні дії, які були здійснені на етапі підготовки позову для звернення до суду; співмірність витрат до виконаної роботи адвокатом відносно розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката Калініна С.К підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 3 000,00 грн, оскільки саме такий розмір відповідає критерію розумності, буде співмірним зі складністю справи та таким, що узгоджується з поведінкою відповідача під час розгляду справи в суді.

Оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача та стягується з нього в дохід держави у загальному розмірі 3 028 грн, з яких: за подання позовної заяви в частині пред`явленої вимоги щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню 1 211, 20 грн; пред`явленої вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів 1 211, 20 грн; за подання заяви про забезпечення позову - 605, 60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 137, 141, 142, 247, 263, 265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» (; юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 14, оф. 301), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Юрій Анатолійович (адреса: 02094, м. Київ, вул. Поправки Юрія, 6, офіс 16), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно отриманих коштів, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 43927, вчинений 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 06140/0015XSGF від 26 грудня 2013 року, укладеним Публічним акціонерним товариством «ПЛАТИНУМ БАНК» на загальну суму 27 549 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок дев`ять) гривень 14 копійок на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД».

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) кошти безпідставно набуті за виконавчим написом № 43927 від 08 вересня 2020 року у сумі 1 917 (одна тисяча дев`ятсот сімнадцять) гривень 76 копійок.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 3 000 ( три тисячі) гривень витрат на правову допомогу адвоката.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» () на користь держави судовий збір у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.І.Савенко