провадження № 22-ц/824/47/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Жадобіним Віталієм Ігоровичем, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08.06.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 06/2342к-07, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит на суму 160 000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 07.06.2027 року, з процентною ставкою у розмірі 12,5% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 між ПАТ «Універсал Банк» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено Договори поруки № 06/2342дп-01-07 та № 06/2342дп-02-07, відповідно до умов яких поручителі, як солідарні боржники, зобов`язалися перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком відповідачу ОСОБА_2 у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором № 06/2342к-07 від 08.06.2007 року в повному обсязі.

Позивач свої зобов`язання за умовами кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, внаслідок чого за договором утворилася заборгованість в розмірі 251 586,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.08.2013 року складає 2 010 927,58 грн., та складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 36 486,90 доларів США (еквівалент у гривнях становить 291 639,79 грн.); заборгованості по кредиту - 110 767,13 доларів США (еквівалент у гривнях дорівнює 885 361,79 грн.); заборгованості по відсотках - 87 510,22 доларів США (еквівалент у гривнях становить 699 469,19 грн.); пені - 16 821,83 доларів США (еквівалент у гривнях дорівнює 134 456,93 грн.).

Оскільки відповідачі в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не погасили, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з них в солідарному порядку вищевказаної заборгованості та понесених по справі судових витрат.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по Кредитному договору № 06/2342к-07 від 08.06.2007 року у сумі 2 010 927 гривень, що складається: простроченої заборгованості по кредиту - 291 639,79 грн; заборгованості по кредиту - 885 361,79 грн; заборгованості по відсотках - 699 469,19 грн; пені - 134 456,93 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, в грудні 2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд рішення суду скасувати та закрити провадження у справі (а.с.225 т.1). з тих підстав, що в судовому порядку в рахунок погашення його заборгованості перед банком вже звернуто стягнення на предмет іпотеки, що, на думку скаржника, виключає можливість ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року заочне рішення суду першої інстанції змінено в частині порядку стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по кредитному договору від 08.06.2007 року № 06/2342к-07 у сумі 2 010 927,00 грн, що складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 291 639,79 грн; заборгованості по кредиту - 885 361,79 грн; заборгованості по відсотках - 699 469,19 грн; пені - 134 456,93 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 19 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний суд мотивував постанову тим, що суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, що справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, не повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, ухвалене судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим. Оскільки ОСОБА_1 обґрунтовувала касаційну скаргу зокрема тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи і ця обставина підтверджується матеріалами справи, суд касаційної інстанції вважав за можливе скасувати постанову апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Провадження в даній справі зупинялось двічі:

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року провадження у справі було зупинено у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року до участі в справі залучено правонаступника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником прав та обов`язків, якого є ОСОБА_3 , задоволено частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , правонаступником прав та обов`язків, якого є ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість по Кредитному договору № 06/2342к-07 від 08,06.2007 року у сумі 1876 470 грн. 60 коп., що складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 291 639,79 грн.; заборгованості по кредиту - 885 361,79 грн.; заборгованості по відсотках - 699 469,19 грн.;

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , правонаступником прав та обов`язків, якого є ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість по Кредитному договору № 06/2342к-07 від 08.06.2007 року у сумі 1876 470 грн. 60 коп., що складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 291 639,79 грн.; заборгованості по кредиту - 885 361,79 грн.; заборгованості по відсотках - 699 469,19 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19, ) судовий збір по 1 720 грн. 50 коп. з кожної.

Поряд з цим, не погодившись з заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, в частині задоволених до неї та ОСОБА_3 позовних вимог 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 , через представника - адвоката Жадобіна Віталія Ігоровича подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та просила рішення суду скасувати, винести нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також стягнути судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 161,50 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 50 000 грн. (а.с.170-219 т.3).

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж Боржника за Кредитним договором було зараховано 14.01.2009 року, 06.04.2009 року Банк звернувся до ОСОБА_2 із вимогою № 06/1558 щодо порушення умов Кредитного договору, де зазначив що станом на дату цієї вимоги розмір заборгованості Позичальника по сплаті кредиту та нарахованим процентам за Кредитним договором становить 151 727,59 доларів США.

Окрім цього, даною вимогою Кредитор ініціював зміну умов договору (відповідно до пункту 10.4 Кредитного договору), а саме вказавши наступне: «На підставі викладеного та приймаючи до уваги зазначений строк невиконання прийнятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, ВАТ «Універсал Банк» вимагає від Позичальника сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за Кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається Банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги...»

Вимогу № 06/1558 від 06.04.2009 року ОСОБА_2 було отримано 27.04.2009 року. Апелянт зазначив, що дана вимога була надана Позивачем разом із першим позовом (справа № 2-5269/11, що перебувала на розгляді в Шевченківському районному суді м. Києва). Натомість, при подані нового позову у 2013 році (справа № 761/21508/13-ц Позивачем даних відомостей надано не було, що ввело суд в оману, внаслідок чого було прийнято незаконне рішення відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ).

Так як ОСОБА_2 не було виконано умов даної вимоги, 28.05.2009 року (тридцять перший день з моменту отримання вимоги № 06/1558 від 06.04.2009 року) змінився строк погашення кредиту (строк основного зобов`язання), який вказаний у пункті 1.1 Кредитного договору, а саме кінцева дата погашення кредиту є 28.05.2009 року.

Таким чином, Кредитор мав протягом шести місяців (до 28.11.2009 року) пред`явити вимогу до поручителя (відповідно до вимог частини 4 статті 559 ЦК України).

Натомість, лише 12.10.2010 року Банк звернувся з вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 щодо порушення умов Кредитного договору. У даних вимогах Кредитор вказав, що станом на дату цієї вимоги (цих вимог) розмір заборгованості Позичальника по сплаті кредиту та нарахованим процентам за Кредитним договором становить 147 254,03 доларів США.

Висновки суду про солідарне стягнення кредитної заборгованості із поручителя ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , є передчасними і необґрунтованими, рішення суду в цій частині ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права (не було застосовано положення статті 559 ЦК України, яка підлягала застосуванню), і висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що беручи до уваги аналіз відповідних фактичних обставин, підтверджених матеріалами справи, прямо свідчить про факт припинення відносин поруки, а відтак необґрунтованості вимог до ОСОБА_1 . Окрім цього, позивачем було пропущено строк позовної давності, внаслідок чого ОСОБА_1 мала право подавати заяву про застосування строку, але вчасно про це не заявила, оскільки суд першої інстанції справу розглянув за її відсутності без належного повідомлення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

01 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду засобами електронного зв`язку від представника АТ «Універсал Банк», адвоката Сербіної Анни подано письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких викладено наступне.

08 червня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» та наразі й надалі - Акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №06/2342к-07, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у позивача кредит в сумі 160 000 доларів США строком користування до 07 червня 2027 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 08 червня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №06/2342дп-01-07, між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 062342дп-02-07.

Згідно п. 1 договорів поруки Поручителі, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зобов`язалися відповідати перед позивачем за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань перед Банком, що випливають з кредитного договору №06/2342к-07 від 08 червня 2007 року в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Крім того, 08.06.2007 року між АТ Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки на забезпечення вимог іпотеко держателя, що випливають з кредитного договору № 06/2342к-07 від 08 червня 2007 року передано в іпотеку квартиру, яка знаходиться за наступною адресою: АДРЕСА_1 .

Позичальник не виконує зобов`язання, передбачені Кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

12.10.2010 року направлено вимогу, де зазначено, що в разі несплати наявної заборгованості за вказаним кредитним договором, Банк буде змушений вжити заходів щодо погашення заборгованості в примусовому порядку, а строк вважається таким що настав достроково. Вимога від 12.10.2010 року боржниками виконана не була. Дані вимоги долучалися до матеріалів справи. Вимога від 06.04.2009 року була направлено лише на адресу ОСОБА_2 в рамках справи за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та жодного відношення до даної справи немає. У зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань, 20.08.2013 року АТ «Універсал Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.?

03.02.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва винесено рішення яким позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №06/2342к-07 від 08.06.2007 року в розмірі 189 448 доларів США 72 центи США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 17.11.2010 року 1503408 грн 21 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , шляхом її реалізації з прилюдних торгів у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

04.04.2013 року Рішенням Апеляційного суду м. Києві рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.02.2012 року змінено. Ухвалено нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №06/2342к-07 від 08.06.2007 року в розмірі 189 448 доларів США 72 центи США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 17.11.2010 року 1503408 грн. 21 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме; двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Касаційна скарга на рішення Апеляційного суду м. Києва до суду касаційної інстанції не подавалася.

У судовому засіданні представник апелянтки, адвокат Шевченко А.М., просила апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.

ОСОБА_3 та її представник подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 червня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 06/2342к-07, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит на суму 160 000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 07 червня 2027 року, з процентною ставкою у розмірі 12,5% річних (т.1, а.с.6-10).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 , 08 червня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено окремі самостійні Договори поруки № 06/2342дп-01-07 та № 06/2342дп-02-07, відповідно до умов яких поручителі, як солідарні боржники, зобов`язалися перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком відповідачу ОСОБА_2 у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором № 06/2342к-07 від 08 червня 2007 року в повному обсязі (т. 1, а.с.13-14).

Також встановлено, що позивач свої обов`язки згідно умов кредитного договору виконав в повному обсязі, натомість відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, внаслідок чого за договором утворилася заборгованість в розмірі 251 586,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.08.2013 року складає 2 010 927,58 грн., та складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 36 486,90 доларів США (еквівалент у гривнях становить 291 639,79 грн.); заборгованості по кредиту - 110 767,13 доларів США (еквівалент у гривнях дорівнює 885 361,79 грн.); заборгованості по відсотках - 87 510,22 доларів США (еквівалент у гривнях становить 699 469,19 грн.); пені - 16 821,83 доларів США (еквівалент у гривнях дорівнює 134 456,93 грн.) (т.1, а.с.16-17).

Стягуючи солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по Кредитному договору № 06/2342к-07 від 08.06.2007 року у сумі 2 010 927 грн, суд прийшов до висновку, що зобов`язання за Кредитним договором № 06/2342к-07 від 08 червня 2007 року боржником не виконано належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед Банком. Враховуючи, що між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено договори поруки, відповідачі повинні відповідати перед Банком як боржники.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції частково не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Апелянтом оскаржується рішення суду першої інстанції в частині спору, що стосується стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору.

Цивільний Кодекс України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного, що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц.

Відповідно до частини першої ст. 546 ЦК України одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із частиною першою ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, про що зазначено у частині другій ст. 554 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 2-1268/11зазначено, що припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, частини четвертої ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 2-1268/11.

З аналізу частини четвертої ст. 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц.

Строк, передбачений частиною четвертою ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11.

Тобто ні норма ст. 257 ЦК України про загальну позовну давність, ні частини другої ст. 258 цього Кодексу про спеціальну позовну давність не можуть бути застосовані до вимог, заявлених до поручителя, оскільки строк звернення з позовом до поручителя обмежується строком поруки відповідно до частини четвертої ст. 559 ЦК України (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційним судом встановлено, що згідно з п. 12 договору поруки № 06/2342дп-02-07 від 08.06.2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», а потім АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дати договору) і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором (т.1, а.с.14).

Отже, у договорі не встановлено строк припинення поруки, тому підлягають застосуванню норми частини четвертої ст. 559 ЦК України про припинення поруки.

06.04.2009 року Банк звернувся до ОСОБА_2 із вимогою № 06/1558 щодо порушення умов Кредитного договору, де зазначив, що станом на дату цієї вимоги розмір заборгованості Позичальника по сплаті кредиту та нарахованим процентам за Кредитним договором становить 151 727,59 доларів США. Вимогу № 06/1558 від 06.04.2009 року ОСОБА_2 було отримано 27.04.2009 року (т.3 а.с.202-203).

Отже, банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту.

У вимозі від 06.04.2009 року зазначено, що «На підставі викладеного та приймаючи до уваги зазначений строк невиконання прийнятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, ВАТ «Універсал Банк» вимагає від Позичальника сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за Кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається Банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги».

Так як ОСОБА_2 не було виконано умов даної вимоги, 28.05.2009 року (тридцять перший день з моменту отримання вимоги № 06/1558 від 06.04.2009 року) змінився кінцевий строк погашення кредиту (строк основного зобов`язання), який вказаний у пункті 1.1 Кредитного договору, а саме дата погашення кредиту змінилася на 28.05.2009 року.

Таким чином, Кредитор мав протягом шести місяців (до 28.11.2009 року) пред`явити вимогу до поручителя (відповідно до вимог частини 4 ст. 559 ЦК України).

Натомість, лише 12.10.2010 року Банк звернувся з вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 щодо порушення умов Кредитного договору, незважаючи, на те, що обов`язок погашення кредиту настав достроково у повному обсязі через 30 днів після вимоги від 06.04.2009 року.

Отже, апеляційни мудом безспірно встановлено, що позивач подав до суду позов до ОСОБА_1 поза межами шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на момент звернення позивача до суду порука за договором поруки № 06/2342дп-02-07 від 08.06.2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», а потім АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , припинилась, а тому заочне рішення суду першої інстанції в цій частині є необгрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, переглядаючи справу у оскаржуваній частині, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, з огляду на викладене вище, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог до ОСОБА_1 та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги апелянта ОСОБА_1 щодо перегляду та скасування оскаруваного рішення за її апеляційною скаргою в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 , то апеляційний суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки особисто відповідачка ОСОБА_3 до апеляційного суду з апеляційною скаргою не зверталася, а доказів того, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 подати в її інтересах апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Урішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

Окрім того, апеляційний суд ураховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, відповідно до якого «критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо».

У даній справі наявність договірних відносин між апелянткою та адвокатом Жадобіним Віталієм Ігоровичемпідтверджується договором про надання правової/правничої допомоги № 185-ЖВ-АО від 18 лютого 2020 року, додатковою угодою від 03 лютого 2023 року про внесення змін до договору № 185-ЖВ-АО від 18 лютого 2020 року, актом №10-ЖВ приймання юридичних послуг до договору № 185-ЖВ-АО від 18 лютого 2020 року, за умовами якого ОСОБА_1 надано послуги щодо складання апеляційної скарг, подання та юридичний супровід справи на загальну суму 50 000 грн. (т.3 а.с.208-216).

На підтвердження повноважень адвоката до матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1350093 від 13 лютого 2023 року (т.3 а.с.218).

Суд бере до уваги, висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 - витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21).

Водночас, апеляційний суд також бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 року у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що позивач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень щодо витрат на правничу допомогу, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався. Позивачем не надало суду будь-яких доказів та обґрунтувань, у тому числі власних розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність здійсненого заявником розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи, заперечень щодо розміру правничої допомоги на адресу суду не надходило.

Крім того, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Отже, ураховуючи результат розгляду справи в апеляційному суді, оцінивши подані апелянтом докази на підтвердження понесених ним витрат, відсутність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з у даній справі витрат на правничу допомогу та понесених витрат на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Жадобіним Віталієм Ігоровичем, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 161,50 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 50 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлений 09 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова