КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/6457/22 Головуючий у І інстанції - Зуєвич Л.Л. апеляційне провадження №22-ц/824/912/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Ольшевського П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила розірвати зареєстрований 20 червня 2019 року Солом`янським районним у м. Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (актовий запис № 1030, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ); встановити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментних платежів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини сукупного розміру будь-яких доходів ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з моменту подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття; встановити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментних платежів на її утримання у розмірі 1/5 частини сукупного розміру будь-яких доходів ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з моменту подання до суду цього позову і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 трирічного віку.

В обґрунтування позову зазначала, що з другої половини 2021 року подружжя разом не проживає, спільного господарства не веде.

При цьому, вказала, що спільна дитина сторін - ОСОБА_3 проживає з нею.

Зауважувала, що потребує допомоги відповідача в утриманні спільної малолітньої дитини.

Зазначила, що сторони не змогли порозумітися щодо розміру аліментів, які, зі слів позивача, відповідач сплачувати не проти.

При цьому, посилалася на те, що їй відомо, що відповідач офіційно працює, отримує дохід, натомість вона (позивач) знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим просить суд встановити розмір аліментів на утримання дитини, а також її (позивача) утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений 20 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1030.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 червня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 02 червня 2022 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визначено, що рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти ухвалу, якою направити справу №760/6457/22 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням можливості надання ОСОБА_1 можливості усунення недоліків відзиву шляхом направлення його на адресу позивача, вказану у позовній заяві та надання суду доказів направлення.

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи відмовив йому у прийнятті відзиву на позовну заяву, не зважаючи на те, що відомості, зазначені у відзиві, є дуже важливими для вирішення справи.

При цьому, вказує, що суд не надав йому права на виправлення недоліків відзиву шляхом направлення його на адресу позивача, зазначену у позовній заяві.

Посилається на те, що спір між позивачем та відповідачем з приводу сплати аліментів відсутній, оскільки він добровільно сплачує аліменти, а отже підстави для задоволення вимог позивача про стягнення аліментів на утримання дитини та матері до досягнення дитиною трьох років відсутні.

Також зауважує, що він сумлінно сплачував аліменти своїй дружині на її картку, а з 01 березня 2023 року відкрив рахунок, на який перераховує суму аліментів у розмірі не меншому, ніж 1 136 грн, щомісячно, а коли його син повернеться до України він перерахує кошти йому або на банківську картку українського банку його дружини.

Позивач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що спільна дитина сторін проживає з позивачем, щодо чого відповідач не заперечує.

Матеріали справи не містять доказів матеріального становища відповідача, стану здоров`я чи інших обставин, які б свідчили про те, що останній не має можливості сплачувати аліменти на дитину у розмірі, визначеному позивачем, а саме 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно.

Суд уважав за можливе визначити розмір аліментів на утримання позивача до досягнення малолітньою дитиною сторін 3-річного віку у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів відповідача щомісячно з урахуванням матеріального становища відповідача та обставин справи, зокрема, з огляду на наявність судового рішення (прийнятого у цій же справі) про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 20 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено актовий запис №1030, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 червня 2019 року).

У шлюбі у подружжя народилась дитина - син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 09 лютого 2021 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зроблено актовий запис за №563, на підтвердження чого у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 09 лютого 2021 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що подружжя разом не проживає, спільного господарства не веде. Зазначала, що спільна дитина сторін проживає з нею. Зауважувала, що потребує допомоги відповідача в утриманні спільної малолітньої дитини. При цьому, вказувала, що сторони не змогли порозумітися щодо розміру аліментів. Відповідач офіційно працює, отримує дохід, натомість вона (позивач) знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною.

У суді першої інстанції відповідач не заперечував щодо розірвання шлюбу з позивачкою, щодо вимог про стягнення аліментів уважав, що спір відсутній, оскільки він добровільно сплачує аліменти у розмірі близько 8 000 грн щомісячно. Зауважував, що позивач не заперечувала, що він добровільно сплачує аліменти.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За положеннями частин третьої-четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

За змістом статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував щодо вимоги позивача про розірвання шлюбу, також апеляційна скарга не містить доводів в цій частині, що свідчить про обґрунтоване задоволення судом першої інстанції вимоги про розірвання шлюбу.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

При цьому, аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, у повній мірі врахував вимоги статті 182 СК України, адже матеріалами справи підтверджується відсутність перешкод для виконання відповідачем обов`язку по утриманню власної дитини і сплати аліментів у розмірі, достатньому для забезпечення дитині можливості нормального розвитку.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про незадовільний стан здоров`я відповідача чи перебування на його утриманні інших осіб, які в силу закону потребують його матеріальної допомоги, а отже, і відсутні підстави для зменшення розміру аліментів, визначених судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що він добровільно сплачує аліменти на утримання дитини та дружини, а також, що між сторонами не існує спору, оскільки позивач визнала, що ОСОБА_1 не заперечує щодо сплати аліментів, не заслуговують на увагу суду, оскільки не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що сторони добровільно домовились щодо порядку сплати та розміру аліментів, натомість позивач зауважує, що сторонам не вдалось домовитись щодо розміру аліментів, що свідчить про існування спору між позивачем та відповідачем.

При цьому, факт добровільного перерахування ОСОБА_1 коштів дитині або дружині не свідчить про виконання ним свого обов`язку по сплаті аліментів на постійній регулярній основі. Ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

У свою чергу, у даній категорії справ суд зобов`язаний враховувати інтереси дитини та ухвалювати судові рішення, спрямовані на їх захист шляхом стабільного забезпечення утримання дитини тим з батьків, який не проживає з нею, до досягнення останньою повноліття.

Водночас, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

Таким чином, ураховуючи викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції, врахувавши, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утримані своєї дитини до досягнення нею повноліття, а не перекладати свої обов`язки на позивача та/або інших осіб, зваживши на встановлені обставини, право дитини на достатній життєвий рівень, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частини першої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Згідно з частиною першою статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частини друга, четверта, шоста статті 84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Таким чином, встановивши, що дитина, яка не досягла трьох років, проживає разом із позивачем, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу у визначеному судом розмірі - 1/6 частини з усіх видів доходів відповідача щомісячно, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання до досягнення їх дитиною трьох років.

Отже, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про обов`язок та наявність у відповідача можливості утримання власної дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років.

Неприйняття судом першої інстанції відзиву відповідача на позовну заяву у зв`язку з ненаданням останнім доказів направлення відзиву позивачу не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. При цьому, суд першої інстанції, врахував доводи відповідача щодо погодження з позовною вимогою про розірвання шлюбу та щодо відсутності, на його думку, спору в частині стягнення аліментів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав йому права на виправлення недоліків відзиву шляхом направлення його на адресу позивача, зазначену у позовній заяві, не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки чинним цивільним процесуальним законом не передбачено надання судом терміну для усунення недоліків відзиву на апеляційну скаргу.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник