справа № 369/4153/21 головуючий у суді І інстанції Волчко А.Я.
провадження № 22-ц/824/4597/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва Олена Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним, , -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив суд визнати недійсним договір дарування ОСОБА_1 ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пірієвою О.С. 20 грудня 2019 за реєстровим № 2556.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2019 року позивач звернувся до відповідача, своєї рідної сестри, за позикою в сумі 2 000 (дві тисячі) доларів США. ОСОБА_2 погодилась йому допомогти і позичити таку суму коштів, однак, в рахунок забезпечення взятих на себе зобов`язань запропонувала позивачу укласти договір дарування його єдиної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - їй. В іншому випадку вона не мала наміру позичати йому кошти. У силу тяжких життєвих обставин позивач вимушений був погодитись на підписання договору дарування квартири ОСОБА_2 20 грудня 2019 року позивач підписав договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пірієвою О.С., за реєстровим № 2556. Гарантією його дій була написана власноручно розписка ОСОБА_2 від 20 грудня 2019 року, в якій вона зобов`язується після поверненням позивачем їй боргу в сумі 2000 доларів США, подарувати йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, назад повернути йому квартиру. У свою чергу, позивач написав розписку від 20 грудня 2019 року, в якій зобов`язався повернути взятий борг в сумі 2000 доларів США ОСОБА_2 до 20 грудня 2020 року. Позивач вказує, що з об`єктивних причин не встиг повернути всю суму боргу відповідачу до 20 грудня 2020 року, проте, він не відмовлявся від своїх зобов`язань стосовно повернення коштів. 01 січня 2021 року позивач та відповідач уклали новий договір позички житлового приміщення, який діяв до 19 січня 2021 року, де позивач сплачував ОСОБА_2 по 100 (сто) доларів США в місяць за проживання в цій квартирі. 20 січня 2021 року був укладений ще один договір позички житлового приміщення, який діяв до 19 лютого 2021 року. Після 19 лютого 2021 року ОСОБА_2 не бажала з ним спілкуватися. Позивач звернув увагу суду на те, що після договору дарування квартири, ОСОБА_2 не мала наміру ні разу з ним зустрітися, всі питання далі обговорювалися в телефонному режимі та електронній переписці. 29 січня 2021 року позивач дізнався від своїх сусідів, що квартира АДРЕСА_2 виставлена на продаж на офіційному сайті https://dom.ria.com/uk/, де перегляди були вже від 20 лютого 2021 року. За цей період часу позичок спірної квартири позивач зібрав всю суму боргу в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США і мав намір повернути кошти відповідачу. 01 лютого 2021 року позивач отримав конверт з «Нової пошти», в якому були три листи, датовані 31 січня 2021 року від ОСОБА_2 , де вона просить його звільнити спірну квартиру, так як вона є єдиним власником цієї квартири. Ці листи були також продубльовані на його електронну пошту. У результаті їхньої переписки в додатку «Viber» вони домовились, що позивач проживатиме ще у квартирі до 19 лютого 2021 року по закінченню строку дії договору від 20 січня 2021 року. Позивач стверджує, що, коли був підписаний договір дарування квартири у 2019 році, сестра запевняла його, що навіть якщо він не буде спроможний повернути кошти у строк, обумовлений в розписках, то квартира буде у її власності, а він буде продовжувати в ній проживати, а коли буде спроможний повернути борг, тоді вже вона і переоформить квартиру назад на нього. На момент написання цього позову відповідач вже відмовлялась особисто отримувати кошти в сумі 2000 доларів США від нього. Такі дії відповідача завідомо приховували під договором дарування квартири договір застави. Позивач наголосив, що відповідач ввела його в оману, скориставшись його скрутним становищем.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві вказує про те, що 20 грудня 2019 був укладений договір дарування без наміру створення реальних правових наслідків. Де-факто позивач і надалі володів квартирою, проживав у ній і сплачував комунальні послуги. Він не передав квартиру відповідачу і не збирався цього робити. При цьому, наведені судом у якості доказів наміру позивача настання правових наслідків договору дарування не відповідають обставинам справи. Факт проходження позивачем медичних обстежень сам по собі не свідчить про його бажання дарувати квартиру відповідачу, а є одним із кроків позивача для створення умов, які б дозволили йому укласти договір дарування, який у його розумінні був лише умовним (фіктивним), оскільки він продовжував би жити в цій квартирі, і при цьому договір дарування дозволив би позивачеві отримати гроші в борг, що і було весь час єдиною метою позивача. Укладання договорів позички житла також не свідчать про те, що позивач бажав настання правових наслідків договору дарування, а саме переходу власності на квартиру до відповідача. Укладання договорів позички ініціювалися відповідачем, яка надавала позивачу роздруковані договори на підпис. Позивач вважав ці договори, як формальною юридичною підставою для проживання у зазначеній квартирі до повернення ним боргу, після чого відповідач повинна була оформити договір дарування, як зобов`язалася у власноручно написаній розписці. Отже, висновки суду першої інстанції про те, що договір дарування від 20 грудня 2019 року не є фіктивним не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не має підстав для задоволення. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на різні його підстави, що взаємовиключають одна одну, а саме: що оспорюваний правочин був вчинений внаслідок помилки, обману, тяжких обставин, є фіктивним, а також має ознаки удаваного. Проте, в судовому засіданні на аудіофіксацію адвокат позивача в присутності останнього наголосив на тому, що вони наполягають, що оспорюваний договір дарування є саме фіктивним. Відповідач посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 175/1505/21 та вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що мав місце умисел обох сторін спірного договору на його фіктивне укладання, що сторонами не було вчинено будь-яких дій на його виконання та настання правових наслідків, що мають слідувати за його укладанням, що було введено в оману (до або в момент укладення угоди) третю особу щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників. Навпаки, матеріали справи підтверджують, що волевиявлення з боку ОСОБА_1 по даруванню квартири ОСОБА_2 було вільним і відповідало його внутрішній волі, тобто відповідало ч. 3 ст. 203 ЦК України. Таким чином, посилання апелянта на фіктивність договору дарування квартири є безпідставними, адже своїми діями апелянт показував, що мав намір створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином, та підтверджував їх настання. Дії позивача, який уклав оспорюваний правочин, а згодом пред`явив позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними. Верховний Суд у своїй постанові від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18 зауважив, що застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення недійсності оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для визнання його недійсним. З огляду на викладене, ОСОБА_2 вважає, що апелянт у своїй апеляційній скарзі жодним чином не довів, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 у відповідності до договору дарування подарував ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Пірієвою О.С. за реєстровим № 2556.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати оспорюваний договір фіктивним, на чому наполягав позивач і його представник.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач та його представник, як і в суді першої інстанції, наполягали, що підставою позову в даному випадку є фіктивність договору і просили суд визнати його саме фіктивним.

Як вказано в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, в даному випадку, на виконання нотаріально посвідченого договору дарування, відповідач отримала у власність нерухоме майно про що внесено відповідні записи до реєстру речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати такий договір фіктивним. Жодних доказів про умисел відповідача на укладення фіктивного правочину, матеріали справи не містять, що унеможливлює визнання такого правочину недійсним через фіктивність.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.