Справа № 473/7162/23
РІШЕННЯ

іменем України

"06" лютого 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації

встановив

в грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним державний акт на право власності на землю б/н, виданий виконкомом Вознесенської міської ради 22.03.1994 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 3219 на ім`я ОСОБА_4 ,

визнати недійсним державний акт на право власності на землю б/н, виданий виконкомом Вознесенської міської ради 30.06.1995 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 4997 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою 21.06.2007 року за № 605, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 920180, виданий Вознесенською міською радою 18.03.2008 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 53, на ім`я ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0001, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 08.08.2011 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за №1-921, скасувати запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:007:0001 в Поземельній книзі, вчинений 01.12.2011 року начальником Відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області за реєстровим № 01.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником іншої частки житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 .

На сьогоднішній день вона має намір розпорядитися своєю часткою нерухомого майна, однак було з`ясовано, що право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна їй частка житлового будинку посвідчено правовстановлюючим документом, виданим з порушенням норм законодавства.

За вказаних обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом про визнання недійсними правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 27 грудня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Бінько М.А. надійшла заява, згідно якої просить розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, надіслали заяви, в яких не заперечують проти позову та просять розгляд справи здійснювати у їх відсутність.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених положеннями ч.4 ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та роз`яснює у випадку необхідності їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачка ОСОБА_6 являється власником частки житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.08.2011 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.

Іншим співвласником даного житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно копії державного акту, рішенням виконкому Вознесенської міської ради № 301 від 28.12.1993 року було надано в приватну власність ОСОБА_4 (яка на той час була власником частки житлового будинку) цілу земельну ділянку, площею 0,0900 га, призначену для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та 22.03.1994 року видано державний акт.

В подальшому, 30.06.1995 року виконкомом Вознесенської міської ради, на підставі рішення № 138 від 23.06.1995 року, було видано державний акт на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , але вже площею 0,1820 га та на ім`я двох співвласників житлового будинку на той час: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Один із співвласників ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.06.2007 року Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,900 га на ім`я ОСОБА_3 , який оформив спадкові права після смерті батька - ОСОБА_7 , в свою чергу батько прийняв спадщину після смерті своєї дружини - ОСОБА_4 .

При цьому свідоцтво про право на спадщину видавалося спадкоємцю ОСОБА_3 на підставі державного акту від 22.03.1994 року, в якому власником було зазначено ОСОБА_4 , тоді коли наявний був державний акт від 30.06.1995 року, де власниками вже були вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.2007 року за № 605 на ім`я відповідача ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 920180, кадастровий номер :05:007:0001 (площа земельної ділянки 0,0900 га).

В 2011 році відповідач ОСОБА_3 як власник частки житлового будинку АДРЕСА_1 та власник цілої земельної ділянки площею 0,0900 га, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:007:0001, уклав з позивачкою ОСОБА_8 договори відчуження вказаного нерухомого майна, в тому числі договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.08.2011 року

Отже в судовому засіданні було встановлено, що при оформленні за попереднім власником прав на земельну ділянку було порушено порядок розподілу земельної ділянки та не враховано інтереси іншого співвласника нерухомого майна, та як наслідок, перехід права власності на дане майно, посвідчувався актами, виданими в порушення норм законодавства.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, яка здійснюється виконавчими органами цих Рад (ч.ч. 3, 4 ст. 6, ст.ст. 10, 17, 63 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст. 67 ЗК України 1990 року.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою, на якій розташовані дані об`єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду.

Виходячи з положень вказаної статті та аналізу цільового призначення земельної ділянки, на якій розташований жилий будинок, в разі набуття права власності на частку жилого будинку земельна ділянка як така, що входить до жилого комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам.

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної часткової власності, яка разом із загальним майном є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною Радою України, відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час видачі спірного документа).

Державний акт на право приватної власності на землю, який видається власнику на підставі відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, повинен відповідати вимогам закону.

В судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що правовстановлюючі документи вказаним вимогам не відповідають.

А саме, що стосується державного акту, виданого виконкомом Вознесенської міської ради 22.03.1994 року та зареєстрованого за № 3219 (площа 0,0900 га) - було порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ст. 42 ЗК України (1990 року), відповідно до якої право на земельну ділянку визначається пропорційно до розміру часток на будинок, що перебуває у спільній частковій власності, між тим, останній посвідчує право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,900 га, хоча мав бути виданий на ім`я двох співвласників житлового будинку та з площею, відповідно до визначених ст. 67 ЗК Українирозмірів земельної ділянки.

Державний акт, виданий виконкомом Вознесенської міської ради 30.06.1995 року та зареєстрованого за № 4997 (площа 0,1820 га) було видано з порушенням вимог закону, а саме з перевищенням встановленої законом максимальної площі ділянки, яка могла бути передана безоплатно у власність по даному виду користування, відповідно до визначених ст. 67 ЗК Українирозмірів земельної ділянки: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року).

За такого, наступний перехід права власності на обумовлену земельну ділянку, видача правовстановлюючих документів, відбувалося з порушенням законодавства.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У зв`язку чим для відновлення порушених прав позивачки є необхідність визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 21.06.2007 року за № 605, окільне останнє було видане відповідачу ОСОБА_3 на підставі державного акту, виданого 22.03.1994 року та зареєстрованого за № 3219 (площа 0,0900 га).

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З цих підстав, суд приходить до висновку про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 920180, який був виданий відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.06.2007 року за №605 кадастровий номер якої :05:007:0001.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 08.08.2011 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за №1-921, який був укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , то в даному випадку суд також вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та відповідають вимогам законодавства, оскільки згідно ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 202 Земельного кодексу України (в редакції до 01.01.2013), державна реєстрація земельних ділянок здійснювалась у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складався із двох частин: Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Згідно п. 11, 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку: 11. Дата внесення запису до розділу Книги записів є датою державної реєстрації документа, що посвідчує право на земельну ділянку. 22. Запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду).

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямовують діяльність держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Конституції України закріплено положення, згідно з яким держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13). Стаття 14 Конституції України передбачає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. При цьому право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зазначені положення Конституції України безпосередньо втілені у земельному законодавстві.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (дал- Конвенція), а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантія здійснення права власності та його захисту закріплюється і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями ст..316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (ст.317 ЦК України) Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.(ст..319 ЦК України).

За змістом ч.1, 2 cт.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною і ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Гарантія здійснення права власності та його захисту закріплюється в національному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею ст. 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 01 червня 2016 року №2-рп/2016, держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відновлення порушених прав позивача можливе лише в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив

позов - задовольнити повністю.

Визнати недійсним державний акт на право власності на землю б/н, виданий виконкомом Вознесенської міської ради 22.03.1994 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 3219 на ім`я ОСОБА_4 .

Визнати недійсним державний акт на право власності на землю б/н, виданий виконкомом Вознесенської міської ради 30.06.1995 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 4997 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою 21.06.2007 року за № 605.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 920180, виданий Вознесенською міською радою 18.03.2008 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 53, на ім`я ОСОБА_3 .

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0001.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 08.08.2011 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за №1-921.

Скасувати запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:007:0001 в Поземельній книзі, вчинений 01.12.2011 року начальником Відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області за реєстровим № 01.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2024 року.

Суддя: М.М. Ротар