КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3839/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/4678/20

22 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Коцюби Олексія Вікторовича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

29 липня 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року у справі №367/7401/14-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 1) заборгованість за договором №SAMDN1445 (вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року вклад у розмірі 511 752,38 грн, 2) проценти за правочином - 352 092,55 грн, 3) пеню - 10 000 грн, 4) три проценти річних - 5 449,40 грн, 5) заборгованість за договором №SAMDN1376 (вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року вклад у розмірі 406 257,10 грн, 6) проценти - 86 950,15 грн, 7) пеню - 8 000 грн, 8) три проценти річних - 3 061,75 грн, 9) інфляційні - 25 644,15грн.

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист №367/7401/14-ц від 13.01.2017 року. Проте, рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року у справі №367/7401/14-ц не було виконане АТ КБ «ПриватБанк», який протягом понад трьох років умисно не повертав кошти позивачу, та понад два роки умисно не виконував рішення суду.

Позивачем було подано заяву про злочин, звернення до Президента України, як Гаранта Конституції (стаття 129 Конституції про обов`язковість судового рішення), звернення до Міністерства юстиції України, до Голови правління та Голови Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк». Однак, не дивлячись на обізнаність АТ КБ «ПриватБанк» та його посадових осіб з обов`язком повернути кошти, жодні дії назустріч позивачу або на виконання рішення суду відповідачем не вчинялися.

14 лютого 2019 року, не дочекавшись повернення коштів або виконання рішення суду, позивач звернувся із позовом про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, індексу інфляції, 3% річних та пені згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наступний період заборгованості.

Ірпінським міським судом Київської області здійснено розгляд вказаних позовних вимог у справі №367/1260/19.

За наслідками розгляду справи №367/1260/19 Верховним Судом частково задоволено касаційну скаргу відповідача, змінено судові рішення, за якими з відповідача стягнуто за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року: 1) за договором від 18 травня 2009 року №SAMDN445 (вклад «Депозит VІР») пеню - 511 752 грн; 2) за договором від 18 травня 2009 року № SAMDN376 (вклад «Депозит VІР») пеню - 406 257 грн; 3) за договором від 18 травня 2009 року№SAMDN445 (вклад «Депозит VІР») 3% річних - 1800 доларів США; 4) за договором від 18 травня 2009 року № SAMDN376 (вклад «Депозит VІР») інфляційні втрати - 165 346,63 грн, та 3% річних - 36 563,13 грн; 5) за договором №SAMDN445 від 18 травня 2009 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 495,06 доларів США; 6) за договором №SAMDN376 від 18 травня 2009 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10 056,35 грн.

У справі №367/1260/19 позовні вимоги стосувались періоду з дати, якою закінчувалося нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних за попереднім рішенням Апеляційного суду у справі №367/7401/14 з 18.11.2014, і до дати подання позову у справі №367/1260/19 до 14.02.2019 року.

Як вбачається із виписки по рахунку позивача, ОСОБА_1 фактично отримав стягнуті за рішенням суду у справі №367/7401/14-ц кошти 12 червня 2019 року від Відділу примусового виконання рішень Міністерства Юстиції України.

Таким чином, оскільки сума основного боргу фактично була стягнута з відповідача 12 червня 2019 року, то ОСОБА_1 має право стягнути з відповідача за період з 15 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року проценти за користування грошовими коштами, інфляційні витрати, 3% річних та пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, позивач вважає за можливе та просить суд стягнути з відповідача проценти за вкладами:

1) за договором №SAMDN1445 в сумі 801,36 доларів США (розраховані наступним чином: 20 000 доларів США (сума вкладу) х 0,125 (процентна ставка за депозитним вкладом 12,5% річних) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019) / 365 (днів у календарному році));

2) за договором №SAMDN1376 в сумі 23440,47 грн (розраховані наступним чином: 406 257,10 грн (сума вкладу) х 0,18 (процентна ставка за депозитним вкладом 18% річних) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019) / 365 (днів у календарному році).

Також, просить суд стягнути з відповідача пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів»:

1) за договором № SAMDN1445 в сумі 70 200 доларів США (розраховані наступним чином: 20 000 доларів США (сума вкладу) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019) х 3%);

2) за договором №SAMDN1376 в сумі 1 425 962,42 грн (розраховані наступним чином:406 257,10 грн (сума вкладу) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019) х 3%).

Також, просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України:

1) за договором №SAMDN1445 в сумі 520 доларів США (розраховані наступним чином: за березень 2019 року 20 000 доларів США х 100,9% - 20 000 доларів США = 180 доларів США; за квітень 2019 року 20 000 доларів США х 101,0% - 20000 доларів США = 200 доларів США; за травень 2019 року 20 000 доларів США х 100,7% - 20000 доларів США = 140 доларів США);

2) за договором №SAMDN1376 в сумі 10 562,67 грн (розраховані наступним чином: за березень 2019 року 406 257,10 грн х 100,9% - 406 257,10 грн = 3 656,31 грн; за квітень 2019 року 406 257,10 грн х 101,0% - 406 257,10 грн = 4 062,57 грн; за травень 2019 року 406 257,10 грн х 100,7% - 406 257,10 грн = 2 843,79 грн).

Також, просить суд стягнути з відповідача 3 % за ст. 625 ЦК України:

1) за договором №SAMDN1445 в сумі 119,32 доларів США(розраховані наступним чином: 20 000 доларів США (сума вкладу) х 3% / 365 (днів у календарному році) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019));

2) за договором №SAMDN1376 в сумі 3 906,74 грн (розраховані наступним чином: 406 257,10 грн (сума вкладу) х 3 % / 365 (днів у календарному році) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019).

Крім того, позивач вважає за можливе стягнути з відповідача збитки у розмірі упущеної вигоди з огляду на те, що рішенням Апеляційного суду у справі №367/7401/14-ц від 24.11.2016 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в загальному розмірі 1 409 207,48 грн.

Обов`язок АТ КБ «ПриватБанк» виплатити визначені рішенням суду належні ОСОБА_1 грошові кошти настав 13.01.2017 року, коли після касаційного оскарження апеляційним судом було видано виконавчий лист. Не дивлячись на неодноразові звернення позивача, відповідач не виконував судове рішення, грошові кошти відповідачу не повертав. Стягнення боргу відбулося в примусовому порядку лише 12.06.2019 року.

Таким чином, відповідач з 13.01.2017 року по 12.06.2019 року умисно незаконно утримував грошові кошти позивача, внаслідок чого позивач фактично був позбавлений можливості користуватися своїми власними коштами та отримати від них певні доходи. А тому, позивач вважає, що внаслідок неповернення йому коштів, дохід, який мав би отримати позивач, отримав відповідач. Так, у відповідності з судовими рішеннями, ухваленими у справі №367/1260/19, внаслідок неповернення АТ КБ «ПриватБанк» коштів відповідачу, розмір нарахованих процентів за 2017 - 2019 роки складав 0,01% як за вкладами на вимогу.

Позивач внаслідок протиправної поведінки не отримав дохід в розмірі занижених банком процентів, а сам відповідач замість оплати нормального розміру процентів за депозитом через свою протиправну поведінку фактично отримав дохід у розмірів не виплачених позивачу процентів.

Згідно звітності ПриватБанку, розміщеної за посиланням https://privatbank.ua/about/finansovaja-otchetnost, процентні ставки за строковими депозитами фізичних осіб складали (з дати настання обов`язку повернення коштів за рішенням суду 13.01.2017 року по дату фактичного стягнення 12.06.2019 року ): за 2017 рік в гривні 15%, за 2018 рік в гривні 14%, за 2019 рік в гривні 15%.

Таким чином, збитки (упущена вигода) позивача, які мають бути стягнуті з АТ КБ «ПриватБанк», який не можуть бути меншими доходу, отриманого відповідачем, складають 514 360,72 грн від суми фактично не повернутих коштів в розмірі 1 409 207,48 грн (розраховані наступним чином: за 2017 рік 1 409 207,48 грн. х 15% = 211381,12 грн; за 2018 рік 1 409 207,48 грн х 14% = 197 289,04 грн; за 2019 рік (за 6 місяців) 1 409 207,48 грн. х 15% = 105 690,56 грн).

Внаслідок протиправних дій АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 зазнав значних душевних страждань, а також приниження честі і гідності з огляду на наступне.

В даному спорі має місце свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками та рішенням суду. Так, позивач правомірно розраховував на повне виконання банком рішення суду про стягнення суми депозиту з банку, яке було ухвалено Київським апеляційним судом ще 24.11.2016 року. Після декількох відмов позивачем направлено звернення Президенту України, а також подано заяву про злочин за невиконання рішення суду згідно зі статтею 382 Кримінального кодексу України. Печерським районним судом міста Києва було ухвалено рішення зобов`язати слідчі органи розпочати відповідне кримінальне розслідування.

Таким чином, навіть після судового рішення позивач протягом тривалого часу залишався прохаючим, який принизливо знову і знову просив у банку повернути його особисті кошти. Вказує про те, що на окрему увагу суду заслуговує та зневага, яка вбачається у відповідях банку на листи позивача, в яких банк зазначає, що не виконуватиме рішення суду за жодних обставин.

Так, позивач вказує на те, що більше трьох років, з моменту звернення до банкуз вимогою про поверненням коштів, принизливо безрезультатно випрошував у завідомо сильнішого банку свої особисті кошти; більше трьох років з моменту звернення до банку за поверненням коштів позивач, який є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, був позбавлений можливості використовувати свої власні кошти, в тому числі на оздоровлення, в свою чергу, банк продовжив свідомо незаконно утримувати належні позивачу особисті кошти навіть після рішення суду та неодноразових звернень позивача, що підтверджується відповідями самого відповідача та його бездіяльністю щодо добровільного виконання рішення суду. Банк-відповідач протягом всього строку незаконного утримування коштів позивача не нараховував та не сплачував позивачу проценти, замість 12% річних нараховував 0,01% (за вкладом до запитання).

З огляду на викладене, позивач вважає за можливе просити суд про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 91 8009,48 грн, розрахованої від розміру утримуваних банком грошових коштів, утримування яких набуло прямо протизаконний статус після рішення суду у справі №367/7401/14-ц, а саме: 511 752,38 грн та 406 257,10 грн за двома договорами.

З врахуванням викладеного, просив суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1445 у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 801,36 доларів США, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 70 200 доларів США, інфляційні нарахування за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 520 доларів США, три проценти річних за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 119,32 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1376 проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 23 440,47 грн, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 1 425 962,42 грн, інфляційні нарахування за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 10 562,67 грн, три проценти річних за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року в сумі 3 906,74 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки за невиконання обов`язку з повернення вкладів в сумі 514 360,72 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 91 8009,48 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1445 у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 801,36 доларів США, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 70 200 доларів США, інфляційні нарахування за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019року в сумі 520 доларів США, три проценти річних за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 119,32 доларів США.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , за договором №SAMDN1376 проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 23 440,47 грн, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 1 425 962,42 грн, інфляційні нарахування за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 10 562,67 грн, три проценти річних за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року в сумі 3 906,74 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 збитки за невиконання обов`язку з повернення вкладів в сумі 514 360,72 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 21 вересня 2023 року представник відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Коцюба Олексій Вікторович подав апеляційну скаргу в якій просить рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Ірпінським міським судом Київської області абсолютно проігноровано ту обставину, що рішенням апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року у справі №367/7401/14 встановлено, що не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо розірвання правочинів, оскільки останній звернувся до відповідача із відповідною заявою 27 серпня 2014 року, внаслідок чого договори, згідно до ст. 1075 ЦК України, припинили свою дію. Тобто, спірні договори є розірваними із 01.09.2014 року. Проте, судом вказані обставини справи повністю проігноровані.

Також зазначає, що банком було заявлено клопотання (у тексті пояснень на позов) відносно застосування строку позовної давності що вимог про стягнення пені, нарахованої відповідно до ч. 5 ст. 10 3акону України «Про захист прав споживачів». Згідно положень ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Вказує, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого цивільного права 29.07.2020 року та здійснив розрахунок пені за період з 14.02.2019 по 12.06.2019, що виходить за межі спеціальної позовної давності. Виходячи із вимог імперативної норми закону, розрахунок пені може бути здійснений виключно у межах строку спеціальної позовної давності (один рік), Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» заявляло про застосування у цій справі спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені та просило відмовити в задоволенні цих позовних вимог. Однак, жодного аналізу застосування строку позовної давності по тексту оскаржуваного рішення судом першої інстанції не зроблено.

Оскаржуваним рішенням стягнуто на користь позивача за договором № SAMDN1445 за період 14.02.2019 року по 12.06.2019 року 520 доларів СШАінфляційних втрат. Поряд з цим, згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто, купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цc17.

Оскільки предметом зобов`язання є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ, підстави для задоволення позових вимог в цій частині відсутні.

Зазначає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Умовами договорів банківських вкладів № SAMDN1445 та № SAMDN1376, які є предметом розгляду у даній справі, передбачено право подальшої автоматичної пролонгації та можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника. Позивачем 27.08.2014 року було направлено заяву про розірвання договорів та виплату коштів (встановлено судами по справі № 367/7401/14). А відтак, договори вважаються розірваним з 01.09.2014 року, з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів. А відтак відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 514 360,72 грн у вигляді упущеної вигоди зазначає, що 27.08.2014 року ОСОБА_1 здійснив одностороннє розірвання договору № SAMDN1445 та договору № SAMDN1376, подавши відповідну заяву до банку. Вказана обставина щодо одностороннього розірвання договорів банківського вкладу встановлена судовим рішенням у справі № 367/7401/14-ц. При цьому, також, факт розірвання договорів досліджувався у справі № 367/1260/19, де Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 встановив: «Вказаним судовим рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року, зокрема, встановлено, що позивач звертався до банку із заявами від 27 серпня 2014 року про припинення (розірвання) вищевказаних депозитних договорів. На підставі вищевказаних заяв зазначені депозитні договори були припинені (розірвані)».

Таким чином, «продовжити дію депозитних договорів за актуальними процентними ставками» позивач аж ніяк не міг, оскільки 27.04.2014 року за своєю ініціативою розірвав в односторонньому порядку укладені із банком депозитні договори. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1 статті 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанова Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12). Відтак, вимоги щодо стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є повністю безпідставними, нелогічними та очевидно задоволенню не підлягали.

13 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». У вказаному відзиві позивач зазначає, що відповідно до частини 5 статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Зазначена норма є абсолютно обґрунтованою та логічною, оскільки саме до моменту повернення коштів банком вкладнику вкладник позбавлений можливості в будь-якій формі розпоряджатися коштами, а такі кошти перебувають під повним контролем банку на незмінних для банку умовах. Така позиція повністю кореспондується з нормами глави 50 ЦК України щодо підстав припинення зобов`язань.

Крім того, позивач вважає за необхідне зосередити увагу суду на відсутності будь-яких змін у правових відносинах сторін і, що найважливіше, на відсутності змін у правовому режимі грошей позивача протягом всіх років існування спору. Адже відповідач не вчиняв жодних дій на перерахування, переведення, щодо зміни місця знаходження коштів позивача на поточні чи інші рахунки у банку. Банк продовжував користуватися коштами позивача на тих самих умовах, на яких отримав ці кошти в 2014 році. Вказує, що окремої уваги суду заслуговують приписи Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними, фізичними особами, затверджені Постановою Правління Національного Банку України № 516 від 03.12.2003 року із відповідними змінами. Саме пунктом 1.7. Положення №516 Національний Банк України однозначно визначив, що проценти на вклад (депозит), залучений відповідно до договору банківського вкладу, нараховуються від дня, наступного за днем надходження до банку грошових коштів або банківських металів, до дня, який передує поверненню грошових коштів або банківських металів вкладнику або списанню з вкладного (депозитного) рахунку вкладника з інших підстав.

Відповідно до пункту 3.4. цього ж Положення банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Тобто, навіть сам Національний Банк України встановив обов`язки банків по нарахуванню визначених договором процентів - до списання коштів з вкладного (депозитного) рахунку вкладника, а не закінчення строку депозиту чи таке інше. Положення Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року визначає тільки один випадок, коли можлива зміна правового режиму вкладу, а саме: згідно з пунктом 3.5 якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу (депозиту) і закінченням строку, установленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу (депозиту), внесеного на інших умовах повернення, то після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу (депозиту) із закінченням строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу (депозиту), внесеного на інших умовах повернення, то після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Отже, зміна правовідносин за депозитом обумовлена виключно діями вкладника, які несуть відповідні наслідки.

Як зазначено вище, згідно з положеннями нормативних документів НБУ зміна процентної ставки до розміру ставки депозиту за вимогою можлива виключно у випадку, якщо вкладник не вимагає повернення вкладу. У випадку спору сторін у цій справі має місце зовсім інша ситуація, саме, не повернення відповідачем умисно та свідомо грошових коштів на вимогу вкладника позивача.

Тобто, посилання відповідача на відсутність підстав застосування приписів Закону України «Про захист прав споживачів» через відсутність договірних відносин абсолютно безпідставне, оскільки обов`язок повернення коштів є саме договірним обов`язком банку відповідача, невиконання якого і тягне застосування визначеної законом відповідальності.

Зазначає, що згідно із пунктом 2 частини статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання. За таких обставин вбачаються повністю обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів, інфляційних та 3% річних за весь період прострочення до дати фактичного повернення коштів позивача в примусовому порядку Державною виконавчою службою - 12.06.2019 року.

Крім того, про застосування позовної давності відповідач не заявляв в суді першої інстанції. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Щодо стягнення збитків відповідач заявив про безпідставність вказаних вимог позивача через їх недоведеність. Однак, як стверджує сам відповідач, для стягнення збитків необхідна наявність трьох складових - протиправної поведінки, вини порушника та шкода постраждалої особи. Перш за все слід звернути увагу, що відповідач умисно та свідомо не тільки не повертав кошти позивачу, але й не виконував два судові рішення понад три роки. Отже, як факт наявності порушення законодавства з боку відповідача так і наявність вини у формі умислу з боку відповідача є очевидними. В той же час, постраждала особа - вкладник (позивач) має право на справедливу компенсацію коштів, на отримання яких він має законні підстави розраховувати. Відповідний механізм передбачений Цивільним кодексом України у вигляді відшкодування збитків, що спричинені протиправною поведінкою винної особи.

Вказує на те, що за рахунок неповернення банком позивачу його власних коштів протягом понад трьох років після ухвалення судового рішення про стягнення коштів відповідач отримав додаткові вигоди у вигляді невиплачених позивачу процентів з тих коштів позивача, які протягом всього цього строку залишалися в повному розпорядженні банку. Отже, позивач має повне право претендувати на виплату йому процентів згідно зі статтею 1061 ЦК України до моменту фактичного повернення коштів позивачу, або відшкодування збитків, спричинених невиплатою банком цих процентів.

На думку позивача, заслуговує на увагу той факт, що згідно з річним звітом ПриватБанк, зростання чистих комісійних доходів при збільшенні порівняно 2017 роком операційних витрат лише на 14,7% забезпечило банку отримання рекордного за підсумками 2018 року прибутку в розмірі 12,8 млрд грн. Публікація htps:://wwa.ukrinfovm.uafrubric-economy2693343-prvatbank-otrimav-za-2018-rk-rekordhij-pributok.htm]. Також, згідно з посиланням на офіційному веб-сайт відповідачаhttps://privatbank.ua/news/2020/6/24/1234, згідно із затвердженою Наглядовою радою та акціонером банку річною звітністю за 2019 рік Приватбанк спрямував на виплату дивідендів державі 24,5 млрд грн (75% чистого прибутку за 2019 рік). Згідно з річним звітом банку його чистий прибуток за підсумками 2019 року становив 36,8 млрд грн. При цьому, ні в 2018 році, ні в 2019 році відповідач не виконав два судових рішення, що безумовно, на думку позивача, не може залишитися поза увагою суду. Позивач отримав свої кошти за депозитом виключно внаслідок примусового стягнення коштів виконавчою службою.

В судовому засіданні представник відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Коцюба Олексій Вікторович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Щелков Петро Сергійович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Коцюби Олексія Вікторовича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.11.2016 року Апеляційним судом Київської області ухвалено рішення по справі №367/7401/14-ц, залишене без змін постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року, яким позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість 1) за договором № SAMDN1445 вклад у розмірі 511 752,38 грн, проценти за правочином у розмірі 352 092,55 грн, пеню у розмірі 10 000 грн, три проценти річних у розмірі 5 449,40 грн; 2) за кредитним договором № SAMDN1376 вклад у розмірі 406 257,10 грн, проценти у розмірі 86 950,15 грн, пеню у розмірі 8 000 грн, три проценти річних у розмірі 3 061,75 грн, інфляційні у розмірі 25 644,15 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.

13.01.2017 року на виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №367/7401/14-ц.

У зв`язку, з невиконанням Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» рішення по справі №367/7401/14-ц, 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на його користь відсотків за користування грошовими коштами, індексу інфляції, 3% річних та пені згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019року по 12.06.2019 року.

09.09.2019 року Ірпінським міським судом Київської області по справі №367/1260/19 ухвалено рішення, яким стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1) за договором №SAMDN445 проценти за користування грошовими коштами у сумі 10 602,73 доларів США, пеню відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 5 481 570 грн та відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 1800 доларів США; 2) за кредитним договором № SAMDN376 проценти за користування грошовими коштами у сумі 310 135, 55 грн, пеню відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 4 448 515, 24 грн, відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 165 346,63 грн, 3% річних 36 563,13 грн.

Стягнуто із акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9605 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року по справі № 367/1260/19апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 року в частині вирішення питання про стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 процентів за користування грошовими коштами за договором №SAMDN445 від 18 травня 2009 року та договором №SAMDN376 від 18 травня 2009 року змінено, стягнуто за договором № SAMDN445 від 18 травня 2009 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 495,06 доларів США за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року; за договором № SAMDN376 від 18 травня 2009 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10 056,35 грн за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року.

В решті рішення суду залишено без змін.

03.06.2020 Верховним Судом прийнято постанову по справі № 367/1260/19, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені за депозитними договорами змінено.

Розмір пені, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , визначено у наступному розмірі: за договором від 18 травня 2009 року № SAMDN445 (вклад «Депозит VІР») - 511 752 грн; за договором від 18 травня 2009 року № SAMDN376 (вклад «Депозит VІР») - 406 257 (чотириста шість тисяч двісті п`ятдесят сім) грн.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині і постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишено без змін.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» грошові кошти, присуджені за рішенням суду у справі №367/7401/14-ц на користь ОСОБА_1 , фактично перераховано позивачу 12 червня 2019 року, внаслідок примусового виконання вказаного судового рішення Відділом примусового виконання рішень Міністерства Юстиції України.

Задовольняючи частково позовні та, стягуючи з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1445 у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 801,36 доларів США, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 70 200 доларів США, інфляційних нарахувань за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 520 доларів США, три проценти річних за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019року в сумі 119,32 доларів США; а також за договором №SAMDN1376 проценти за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 23 440,47 грн, пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 1 425 962,42 грн, інфляційних нарахувань за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019року в сумі 10 562,67 грн, три проценти річних за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019року в сумі 3 906,74 грн; а також збитків за невиконання обов`язку з повернення вкладів в сумі 514 360,72 грн., суд першої інстанції посилався на те, що відповідач не вчинив жодних дій з повернення коштів ОСОБА_1 , не перерахував належні позивачу кошти по депозитним вкладам, відсотки та не видав їх у інший законний спосіб. Оскільки сума основного боргу фактично була стягнута з відповідача 12 червня 2019 року, то на користь позивача необхідно стягнути з відповідача за період з 15 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року проценти за користування грошовими коштами, інфляційні витрати, 3% річних та пеню згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, суд першої інстанції зазначив, що оскільки на неодноразові звернення позивача відповідач не виконував судове рішення, грошові кошти позивачу не повертав, стягнення боргу відбулося в примусовому порядку лише 12.06.2019 року , а розмір нарахованих відповідачем процентів за 2017-2019 роки складав 0,01% як за вкладами на вимогу, то позивач внаслідок протиправної поведінки відповідача не отримав дохід в розмірі занижених банком процентів, а сам відповідач замість оплати нормального розміру процентів за депозитом через свою протиправну поведінку фактично отримав дохід у розмірів не виплачених позивачу процентів. А відтак, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача збитки в розмірі заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину, як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21).

У доктрині приватного права зауважується, що ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22).

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).

На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Національного Банку України регулювати вимоги щодо форми такого одностороннього правочину як відмова від договору банківського вкладу.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що:

«пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) вказано, що:

«частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 367/1260/19 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до банку із заявами від 27 серпня 2014 року про припинення (розірвання) вищевказаних депозитних договорів. На підставі вищевказаних заяв зазначені депозитні договори були припинені (розірвані). Отже, позивач виявив намір про розірвання договорів банківського вкладу та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів.

Сторонами не заперечується, що банком вказані заяви було отримано з 01.09.2014, а тому між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорами банківського вкладу № SAMDN1445 (Вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року та № SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18 травня 2009 року, з 01.09.2014.

Отже, після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта, на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обчислену за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019року , за договором №SAMDN1445 в сумі 70 200 доларів США, а за договором №SAMDN1376 в сумі 1 425 962,42 грн, у той час як вказані договори банківського вкладу було розірвано з 01.09.2014 року за його власною ініціативою.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року за договором №SAMDN1445 в сумі 70 200 доларів США, за договором №SAMDN1376 в сумі 1 425 962,42 грн, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) вказано, що:

«Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги. Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України)».

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено вище, між позивачем та відповідачем існували зобов`язальні правовідносини з договорів депозиту, які фактично розірвано з 01.09.2014 року за власною ініціативою ОСОБА_1 , заборгованість за відповідними депозитними договорами, у тому числі проценти, стягнуто з банка на користь позивача судовим рішенням у справі № 367/7401/14-ц.

Виплата передбачених умовами договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу (депозиту) та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «Виплата встановлених договорами банківського вкладу та статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються».

У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, а після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за договором №SAMDN1445 у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, процентів за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 року по 12.06.2019 року в сумі 801,36 доларів США та за договором №SAMDN1376 процентів за депозитним вкладом за період з 14.02.2019року по 12.06.2019 року в сумі 23 440,47 грн, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 704/962/17 (провадження № 61-47536св18) зроблено висновок по застосуванню статей 22, 614, 623 ЦК України та вказано, що «презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 725/1670/18 (провадження № 61-9128св19) зазначено, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає».

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір, колегія суддів приходить до висновків, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заявлені ОСОБА_1 вимоги про стягнення з банку збитків у розмірі 514 360,72 грн., а тому такі вимоги є недоведеними.

Наявності у позивача фактичних втрат, яких він зазнав у зв`язку з неправомірними діями відповідача, витрат, які ним зроблені або які мають бути зроблені, а також упущеної вигоди судом апеляційної інстанції не встановлено. При цьому, колегія суддів зауважує, що встановлення неправомірності дій відповідача не свідчить про безумовність завдання позивачу збитків. Зазначені обставини повинні бути доведені на підставі належних, достатніх та допустимих доказів (аналогічна за змістом позиція висловлена у подібних правовідносинах Верховним Судом у справі № 757/31785/19-цвід 25 серпня 2022 року).

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому збитків в сумі 514 360,72 грн, то суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача збитків за невиконання обов`язку з повернення вкладів в сумі 514 360,72 грн, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції у частині стягнення вказаних збитків підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року по справі № 320/5115/17 визначила порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу х кількість днів прострочення виконання рішення суду х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році).

Якщо грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, то при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду та підтверджується таким.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, відповідно до чинного законодавств,а гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті.

Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно із частиною першою статті 319 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» грошові кошти присуджені за рішенням суду у справі №367/7401/14-ц на користь ОСОБА_1 фактично перераховано позивачу 12 червня 2019 року, внаслідок примусового виконання вказаного судового рішення Відділом примусового виконання рішень Міністерства Юстиції України.

В матеріалах справи наявні рішення судів по справі №367/1260/19, якими стягнено з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України договором від 18 травня 2009 року № SAMDN445 (вклад «Депозит VІР») та за договором від 18 травня 2009 року № SAMDN376 (вклад «Депозит VІР») за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року.

Враховуючи викладене вище, ураховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача підлягають три відсотки річних 1) за договором № SAMDN1445 (Вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року в розмірі 119,32 доларів США (розраховані наступним чином: 20 000 доларів США (сума вкладу) х 3% / 365 (днів у календарному році) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019)); 2) за договором № SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18 травня 2009 року три проценти річних за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 3 906,74 грн (розраховані наступним чином: 406 257,10 грн (сума вкладу) х 3 % / 365 (днів у календарному році) х 117 (кількість днів у періоді нарахування з 14.02.2019 по 12.06.2019).

Також, оскільки за договором № SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18 травня 2009 року вклад було розміщено у гривневому еквіваленті, то стягненню з відповідача на підставі ст.625 ЦК України на користь позивача підлягають інфляційні втрати за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 10 562,67 грн (розраховані наступним чином: за березень 2019 року 406 257,10 грн х 100,9% - 406 257,10 грн = 3 656,31 грн; за квітень 2019 року 406 257,10 грн х 101,0% - 406 257,10 грн = 4 062,57 грн; за травень 2019 року 406 257,10 грн х 100,7% - 406 257,10 грн = 2 843,79 грн).

Поряд з цим, оскільки за договором № SAMDN1445 (Вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року вклад було розміщено у іноземній валюті, а саме: доларах США, то позовні вимоги позивача щодо стягнення на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат в розмірі в сумі 520 доларів США (розраховані наступним чином: за березень 2019 року 20 000 доларів США х 100,9% - 20 000 доларів США = 180 доларів США; за квітень 2019 року 20 000 доларів США х 101,0% - 20000 доларів США = 200 доларів США; за травень 2019 року 20 000 доларів США х 100,7% - 20000 доларів США = 140 доларів США) задоволенню не підлягають, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто, купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

В свою чергу, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий же правовий висновок у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 р. у справі № 6-284цс17.

Аналіз практики Верховного Суду свідчить про те, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, не був змінений і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16 (провадження № 61-23789св18); від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц (провадження № 61-31485св18); від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц (провадження № 61-26034св18); від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18); у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності до позовних вимог у даній справі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.

У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-1520св20), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 13 вересня 2023 рокуу справі № 757/11769/22-ц.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин та приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача та застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди в розмірі у розмірі 918 009,48 грн, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. ст. 23,1167 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу для стягнення коштів, регулюються правовідносини щодо відшкодування шкоди з недоговірних зобов`язань, а як встановлено судом, позивач був клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», а отже, відносини між сторонами є договірними.

Згідно приписів статті 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди в розмірі у розмірі 918 009,48 грн сторонами не оскаржуються, то і правові підстави для перегляду вказаного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку - відсутні.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду з позовом на захист прав споживача фінансових послуг позивач був звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно до задоволених вимог підлягає до стягнення з відповідача в дохід держави та з урахуванням вимог Закону «Про судовий збір», якими передбачено, що за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Відтак, враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN1445 (Вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року трьох процентів річних за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року в розмірі 119,32 доларів США; за договором № SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18 травня 2009 року інфляційних втрат за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 10 562,67 грн, трьох процентів річних за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 3 906,74 грн, то з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 840,80 грн.

Також, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України та те, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення за договором №SAMDN1445 (Вклад «Депозит VIP») від 18.05.2009 року у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, процентів за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 по 12.06.2019 в сумі 801,36 доларів США, пені згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 по 12.06.2019 в сумі 70 200 доларів США, інфляційних нарахувань за період з 14.02.2019 по 12.06.2019 в сумі 520 доларів США; за договором №SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18.05.2009 року процентів за депозитним вкладом за період з 14.02.2019 по 12.06.2019 в сумі 23440,47 грн., пені згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.02.2019 по 12.06.2019 в сумі 1 425 962,42 грн, а позивач звільнений від справи судового збору, колегія суддів приходить до висновку про необхідність компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк, «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 503,80 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 15,16, 268, 526, 530, 598, 599, 625, 1058, 1061, 1070 ЦК України, ст. ст.2, 5, 10, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» адвоката Коцюби Олексія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за договором № SAMDN1445 (Вклад «Депозит VІР») від 18 травня 2009 року три проценти річних за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року в розмірі 119,32 доларів США; за договором № SAMDN1376 (Вклад «Депозит VIP») від 18 травня 2009 року інфляційні втрати за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 10 562,67 грн, три проценти річних за період з 14 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року у розмірі 3 906,74 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір в дохід держави у розмірі 840,80 грн.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк, «Приватбанк» () за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 503,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.

Головуючий Судді: