Справа № 712/870/ 22 Провадження №2/712/124/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
Головуючого судді Токової С.Є.
при секретарі Білик О.Ю.
з участю представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя та виділення їй у власність 31/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01 листопада 2007 року по 18 липня 2017 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого має спільну дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що за час шлюбу було набуте з відповідачемспільне, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, а саме 124/200 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , у якій згідно спільних домовленостей, після розірвання шлюбу, залишився проживати відповідач, а вона могла користуватися квартирою за потреби. Зазначає, що у серпні 2021 року відповідач відмовився надавати квартиру для проживання їй та їх спільному сину, а також не дав можливості проживати їм у квартирі і під час війни, що спонукало її звернутися до суду з указаним позовом.
У відзиві на позов представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач придбав частину квартири АДРЕСА_2 ще до шлюбу. На іншу частину вказаної квартири, а саме 124/200 відповідач позичив кошти у свого друга дитинства ОСОБА_5 , які почав віддавати після розірвання шлюбу та виїзду до Польщі на заробітки. З 13 тис. доларів США, позичених у ОСОБА_5 віддав на даний час лише 4 тис. доларів США. Причиною розлучення стала зрада позивачки, у зв`язку з чим шлюб було розірвано і лише через майже 10 місяців після розірвання шлюбу позивачка народила дитину, батьком якої зареєстрували автоматично відповідача, згідно вимог ч.2 ст. 122 Сімейного кодексу України. Зазначає, що до РАЦСу його не запрошували та згоди на реєстрацію його батьком не запитували. На даний час відповідач звернувся до Баришівського суду Київської області з позовом про виключення даних про нього як про батька дитини з актового запису про її народження. Вважає, що придбана квартира не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбана відповідачем за особисті кошти, які він позичив у свого товариша та повертає до даного часу. Крім того, посилається на ту обставину, що відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини доходу (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми). Однак, за час шлюбу, позивач не працювала, домашнього господарства не вела, спільних дітей за час шлюбу подружжя не мало. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Також долучено заяву про застосування строків позовної давності у якій зазначено, що на час розірвання шлюбу, сторони обговорювали питання розподілу майна і прийшли до спільної згоди, що майно у квартирі забирає позивач на її прохання, а квартира залишається відповідачеві, оскільки позивач достовірно знала, що кошти позичені відповідачем на її придбання повертатимуться ним самим.
Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 грудня 2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовногопровадження з викликом (повідомленням) сторін.
Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Представником відповідача адвокатом Соколишиною Л.Б. скеровано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, отримання копії позовної заяви з додатками, після чого надано 27 вересня 2023 року відзив на позовну заяву, у запропонований в ухвалі про відкриття провадження 15-денний строк з дня отримання 12 вересня 2023 року її копії.
У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача адвокат Дмитренко Р.М. звертався до суду із заявами про розгляд справи без їх участі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, вказала, що вказана квартира не була придбана за рахунок спільної праці чи спільних зусиль подружжя, також позивачкою не зазначено поважних причин відсутності заробітку для участі у придбанні спірної частини квартири, то ж квартира не є об`єктом спільної власності подружжя. Зазначила, що позивач проживала на час подачі позову у шлюбі з іншим чоловіком, в іншій області, згідно долученого позивачкою до позову свідоцтва про шлюб. Також зазначила, що з моменту розірвання шлюбу та озвучення відповідачем своєї позиції, що він вважає квартиру виключно своєю, пройшло більше чотирьох років, відповідно якщо позивач вважала порушеним її право вона могла звернутися за його захистом до суду протягом трьох років з моменту, коли їй стало відомо про таке порушення, тобто у день розірвання шлюбу та обговорення цих питань.
Судом допитано у судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , який показав, що товаришує з відповідачем багато років і відноситься до нього як до свого брата, тому коли постало питання придбання частини квартири, інша якої вже належала відповідачеві раніше, він без вагань погодився позичити йому гроші, необхідні для цієї покупки. Це складало 13 тис. доларів США. Він сказав, що не буде підганяти з поверненням, а відповідач може повернути кошти, коли матиме таку можливість. Повертати кошти відповідач почав після розірвання шлюбу та виїзду до Польщі на заробітки. Свідок зазначив, що заперечував проти укладення шлюбу між сторонами, тому що на його думку, позивач годилася у внучки відповідачеві, та він не бачив від неї жодних проявів любові по відношенню до відповідача, однак до його думки відповідач не прислухався. Останнім часом, перед розлученням, відповідач жалівся йому на погіршення стосунків між ним та його дружиною, оскільки відповідач підозрював позивачку у зрадах. Одного разу, відповідач зателефонував та попросив забрати його і позивачку із РАЦСу, де вони розірвали шлюб, що ним і було зроблено. По дорозі із РАЦСу він чув розмову позивача та відповідача, у ході якої відповідач зазначав, що квартира належить йому, на що позивач погоджувалася та говорила, що не претендуватиме на квартиру, однак просила дозволити забрати їй техніку, шафу та інші речі з квартири, на що відповідач не заперечував. Він вказав, що на його думку відповідач не повинен був нічого віддавати позивачці, оскільки вона не приклала до того майна жодних зусиль і сказав про це їм обом в автомобілі, однак відповідач вирішив віддати речі позивачці, про які вона просила. Після розлучення відповідач поїхав на заробітки в Польщу і він більше не бачив, щоб позивач приїздила у квартиру, де вони мешкали з відповідачем під час шлюбу. Відповідач також після від`їзду до Польщі після розірвання шлюбу в Україну не приїжджав. Вважає, що дитина народжена після шлюбу майже через 10 місяців не є спільною дитиною сторін по справі.
Заслухавши представника відповідача, свідка , дослідивши матеріали справи, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного.
Матеріалами справи в становлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 01 листопада 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 01 листопада 2007 року.
18.07.2017 року сторони розірвали шлюб в органах реєстрації актів цивільного стану та їм було видано свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_2 . На час розірвання шлюбу , сторони неповнолітніх дітей не мали.
Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_3 серія 1-СР ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками вказано - ОСОБА_3 ( батько), ОСОБА_7 ( мати).
19.12.2019 року позивач ОСОБА_7 уклала шлюб ОСОБА_8 та змінила прізвище з " ОСОБА_9 " на " ОСОБА_10 ".
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 квітня 2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на 124/200 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 30.04.2013 року. 19/50 частин вказаної квартири належать ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 19.11.1998 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому 27.07.2003 року.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зістаттею 63 СК Українидружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст.60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17) Аналогічного висновку дотримується і Верховний суд в своїх постановах від 30 січня 2019 року по справі № 382/2454/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 752/3071/15-ц.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування
презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідач заперечуючи проти позову, заначав, що 124/200 частини трикімнатної картири АДРЕСА_2 він придбав за власні кошти, а саме за кошти, які отримав у борг у свого товариша - ОСОБА_11 , а тому вказане майно є його особистою приватною власністю.
Не дивлячись на те, що свідок ОСОБА_11 пітвердив у судовому засіданні факт надання у борг коштів в розмірі 13 000 дол. США ОСОБА_3 для придбання частини квартири, однак зазначив, що письмово вказані відносини не оформлялись, так як вони були добрими друзями.
В той же час, застосовуючи положення статей 208 та 218 ЦК України, суд повинен виходити з того, що передача грошових коштів від однієї фізичної особи до іншої у сумі, яка у двадцять і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не може підтверджуватись в суді показами свідків.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовано належними та допустими доказами презумпцію права спільної власності подружжя.
Щодо застосування строків позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Сторони розірвали шлюб 18 липня 2017 року, з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя відповідач звернулась 24.10.2022 року, тобто з пропуском трирічного строку.
При цьому, суд критично оцінює посилання позивачки у позовній заяві на те, що відповідач не допустив її до квартири у серпні 2021 року та під час війни, порушивши домовленості про користування нею квартирою за потреби, оскільки з пояснень свідка ОСОБА_5 вбачається, що за його присутності сторони обговорювали питання розподілу майна, і позивачка погоджувалася, що квартира належить відповідачеві, неодноразово заявляючи, що претендувати на неї не буде, але бажає забрати техніку та меблі.Таким чином, квартира після від`їзду з речами позивачки з квартири не була укомплектована та не була придатною до нормального проживання у ній. Відповідач виїхавши до Польщі також не укомплектовував квартиру для проживання і до даного часу проживає у Польщі.
Крім того, позивачем 19 грудня 2019 року укладено інший шлюб, і вона з чоловіком - ОСОБА_8 , проживає у іншій області країни. Тому посилання ОСОБА_2 на існування домовленості про те, що позивачка та її народжена у майбутньому дитина будуть проживати у квартирі відповідача за потреби, суд вважає неспроможними та таким, що спростовуються наданими суду доказами по справі.
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач наразі звернувся до Баришівського районного суду Київської області про виключення даних про нього як про батька дитини з актового запису про її народження, оскільки дитина була народження майже через 10 місяців після розірвання шлюбу і йому не було відомо про запис його батьком вказаної дитини.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач на час розірвання шлюбу з відповідачем у 2017 році знала , що 124/200 квартири АДРЕСА_2 є обистою власністю ОСОБА_3 , не заперечувала вказаний факт.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя та відмови у позові .
Представником відповідача у судовому засіданні зроблено заяву, у відповідності до вимог ч. 8 с т. 141 Цивільного процесуального кодексу України, про надання доказів щодо понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката протягом 5 днів, після ухвалення рішення суду, у зв`язку з чим питання щодо розподілу судових витрат буде вирішено судом у встановленому законом порядку.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60 ,63, 69 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 6,12,13,18, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 31 січня 2024 року.

Учасники справи - позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_3 ; відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 .

Головуючий :