Провадження номер 2/741/36/24
Єдиний унікальний номер 741/234/23
РІШЕННЯ

іменем України

07 лютого 2024 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Багмута О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Носівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

УСТАНОВИВ:

07 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з указаним позовом до ОСОБА_2 .

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що 14 лютого 2021 року у м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області відповідач узяв у борг у позивача 13000 (тринадцять тисяч) гривень, які зобов`язався повернути до 01 січня 2022 року, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_2 розписка.

01 червня 2021 року у м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області ОСОБА_2 узяв у борг у позивача 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень, які зобов`язався повернути протягом одинадцяти місяців і трьох днів, тобто до 04 травня 2022 року. Указаний факт і факт передачі грошової суми підтверджує розписка, написана ОСОБА_2 власноручно.

Однак в обумовлені сторонами строки відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим позивач звернулася до Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області із заявою про прийняття мір відносно ОСОБА_2 . За результатами перевірки заяви ОСОБА_1 було повідомлено, що даний факт це цивільно-правові відносини, рекомендовано звернутися до суду.

Позивач уважає, що є достатньо доказів того, що відповідач не виконав умов укладених з нею договорів позики, оформлених розписками. Указані розписки містять відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема, для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Тому позивач просила суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 14 лютого 2021 року у сумі 13000 грн. та заборгованість за договором позики від 01 червня 2021 року в сумі 34000 грн., а також понесені нею судові витрати.

Окремо позивач просила суд витребувати з Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області матеріали за результатами перевірки її заяви ЄО № 14378 від 16 листопада 2022 року.

Ухвалою судді від 08 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків (а. с. 20).

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2023 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а. с. 31).

15 березня 2023 року на запит суду з Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області надійшли копії матеріалів за результатами перевірки по заяві ОСОБА_1 ( ЄО № 14378 від 16 листопада 2022 року рішення № 5849) (а. с. 39).

У підготовчому судовому засіданні 27 квітня 2023 року представником позивача адвокатом Гуньком О.Ю. до суду подано оригінали розписок від 14 лютого 2021 року та від 01 червня 2021 року (а. с. 50).

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 25 червня 2023 року закрито підготовче провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 55).

У судовому засіданні 01 листопада 2023 року ОСОБА_2 позов визнав частково, пояснив, що дійсно за розпискою, яку він писав особисто 14 лютого 2021 року він брав у борг у позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 13000 грн. Щодо розписки від 01 червня 2022 року пояснив, що він не пригадує, як писав її, утім почерк, яким вона написана, дійсно схожий на його власний. Коштів у сумі 34000 грн. він однозначно від позивача не отримував.

У судовому засіданні 01 листопада 2023 року представник позивача адвокат Гунько О.Ю. просив суд позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача борг за розписками від 14 лютого 2021 року та 01 червня 2021 року, які за своєю суттю є документами про отримання у борг грошових коштів. Зі змісту розписок можна достовірно установити, хто та у кого брав у борг грошові кошти, розмір позичених коштів та термін повернення боргу. Відповідач уникає спілкування з позивачем ОСОБА_1 з приводу повернення боргу та намагається уникнути цивільно-правової відповідальності за своєчасне неповернення сум боргу.

У судовому засіданні 07 лютого 2024 року ОСОБА_1 позов підтримала повністю з підстав, зазначених у ньому, пояснила, що дійсно 14 лютого 2021 року та 01 червня 2021 року у її будинку по АДРЕСА_1 в її присутності знайомий доньки - відповідач ОСОБА_2 - добровільно написав розписки, якими підтвердив факт отримання від неї ( ОСОБА_1 ) двох позик у сумі 13000 грн., яку обіцяв повернути до 01 січня 2022 року, та 34000 грн., яку обіцяв повертати кожного місяця по 3000 грн. Позики носили грошовий характер. Однак, ОСОБА_2 узятих зобов`язань не виконав, постійно тільки обіцяв повернути борг, щоразу відстрочував дату його повернення, а в подальшому заблокував контактні номери телефонів. З приводу неповернення позивач зверталася до органу поліції.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання 21 грудня 2023 року та 07 лютого 2024 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причин неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань не подавав.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд робить висновок, виходячи з нижченаведеного.

Так, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позикових відносин підтверджується наявними у ОСОБА_1 оригіналами розписок ОСОБА_2 .

З оригіналу розписки від 14 лютого 2021 року убачається, що ОСОБА_2 позичив гроші у сумі 13000 грн. у ОСОБА_1 . Зобов`язувався повернути позичені кошти до 1 січня 2022 року (а. с. 49).

З оригіналу розписки від 01 червня 2021 року слідує, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 34000 тисячі грн. Зобов`язувався віддавати кожного місяця на початку по 3000 тисячі грн. (а. с. 48).

16 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталась до начальника Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області із заявою про прийняття мір до ОСОБА_2 , який в січні 2021 року позичив грошові кошти у сумі 13000 грн., а 01 червня 2021 року знову узяв у позику гроші в сумі 34000 грн. та до цього часу не повернув (а. с. 40).

Листом від 08 грудня 2022 року Ніжинський РВП ГУНП в Чернігівській області повідомив ОСОБА_3 , що у зв`язку з відсутністю у викладених фактах даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, та неможливістю у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до ЄРДР, перевірку було проведено відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та роз`яснено встановлений порядок оскарження результатів розгляду заяви (а. с. 45).

05 січня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надсилалась лист-вимога про повернення до 18 січня 2023 року суми боргу 13000 грн. згідно з власноручною розпискою від 14 лютого 2021 року та 34000 грн. згідно з власноручною розпискою від 1 червня 2021 року (а. с. 17).

Станом на 07 лютого 2024 року отримані у позику грошові кошти у сумі 13000 грн. та 34000 грн. ОСОБА_4 не повернуті.

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу

Приписами статті 206 ЦПК України установлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Часткове визнання позову відповідачем може полягати як у визнанні частини вимог, коли в одному позові об`єднано кілька вимог, так само й у частковому визнанні однієї вимоги, якщо вона має кількісну характеристику та є ділимою.

З урахуванням того, що відповідач частково визнав позов у сумі 13000 грн. за розпискою від 14 лютого 2021 року, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд уважає, що позов у цій частині підлягає задоволенню.

Разом з цим, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини 2 статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Частиною 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами 1, 4 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінали розписок відповідача від 14 лютого 201 року та 01 червня 2021 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за розписками від 14 лютого 2021 року та 01 червня 2021 року.

Суд звертає увагу, що у розписці від 01 червня 2021 року вказано дату і факт отримання відповідачем грошових коштів, їх розмір, а також про обов`язок відповідача повернути кошти із зазначенням дати такого повернення (кожного місяця на початку по 3000 грн.).

Також суд не має сумнівів у тому, що вказані вище розписки написані та підписані власноручно ОСОБА_2 , надані суду в оригінальних примірниках представником позивача на підтвердження існування грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання.

Дані розписки судом визнаються належними письмовими доказами.

Суд зазначає, що відповідачу ОСОБА_2 роз`яснювались його права, зокрема, на подання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи розписки від 01 червня 2021 року для вирішення питання, чи виконаний підпис на указаній розписці, яка долучена позивачем до справи, ОСОБА_2 , чи іншою особою з наслідуванням його підпису та почерку, однак відповідачем такого клопотання до суду подано не було.

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаними договорами позики та повернув повністю або частково кошти саме за цими розписками.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав узяті на себе зобов`язання за даними розписками, а тому зобов`язаний повернути позивачеві борг у сумі 13000 грн. та 34000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 6), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 207, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики за розпискою від 14 лютого 2021 року у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики за розпискою від 01 червня 2021 року у розмірі 34000 (тридцять чотири тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 07 лютого 2024 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА