Дата документу 20.02.2024 Справа № 334/8414/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/8414/19 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
№ 22-ц/807/250/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Євгеній Давидович про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2019 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Є.Д. про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була її племінницею (донька рідної сестри).

Відповідно до статті 1263 ЦК України позивач є спадкоємицею III черги, спадкоємці І та II черги відсутні.

Під час оформлення спадщини, стало відомо, що 03 червня 2019 року незадовго до смерті племінниця уклала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що племінниця не збиралася складати заповіт та сильно хворіла. У неї було виявлено крупну пухлину головного мозку від якої вона і померла.

Вважає, що внаслідок такої хвороби й тяжкого стану на час укладання заповіту вона не була здатна належним чином керувати своїми діями.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 03 червня 2019 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є.Д.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 1263 ЦК України позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею III черги, спадкоємці І та II черги відсутні.

Під час оформлення спадщини, позивачу стало відомо, що 03 червня 2019 року незадовго до смерті ОСОБА_4 , остання уклала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 відповідачу по справі, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 - другому відповідачу по справі, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач просила визнати заповіт, складений 03 червня 2019 року недійсним, вказуючи на те, що ОСОБА_4 знаходилася у такому стані, який призводить до дефектів у формуванні його внутрішньої волі та його справжнього волевиявлення, фактично вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наступних положень закону.

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Саме до такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 17 серпня 2012 року та 19 березня 2014 року.

Під час розгляду справи, суд не встановив факту неспроможності ОСОБА_4 в момент укладення оспореного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції було призначено як психолого-психіатричну так психіатричну експертизи, жодна з яких не встановила абсолютну неспроможність ОСОБА_4 не розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Навпаки, експертиза, проведена 06.03.2023 року констатувала, що ОСОБА_4 на час укладання заповіту (03.06.2019р.) страждала на Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад (згідно з МКХ-10: Т 06.6). За своїм психічним станом на той період вона була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. ОСОБА_4 , з урахуванням стану здоров`я, під час укладання заповіту (03.06.2019р.) була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. ОСОБА_4 під час укладання заповіту (03.06.2019р.) була здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Могла прогнозувати наслідки власних дій під час укладання заповіту. ОСОБА_4 , з урахуванням стану здоров`я, була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. Могла усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації та усвідомлено реалізовувати його під час укладення заповіту. Виявлене ураження правої гемісфери великого мозку неопластичного генезу (астроцитома), крововилив в неопластичний субстрат, дислокаційна гідроцефалія, поліфокальна ішемічна лейкоенцефалопатія, атрофічний процес великого мозку та мозочку, неспроможність діафрагми турецького сідла, ніяким чином не вплинув на здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту (03.06.2019р.).

Судова колегія вважає, що первинна експертиза в будь-якому разі не спростовує висновки суду першої інстанції, позаяк нею хоча і зроблено висновок, що під час підписання заповіту психічний ступінь розладів заповідача був такий, що істотно впливав на її здатність розуміти значення своїх дій, але це не означає, що вона не розуміла значення своїх дій.

Сторонами не оспорюється, що стан заповідачки був хворобливим.

Натомість як правильно зазначив суд першої інстанції, уУ постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише встановлення абсолютної неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

До того ж свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

У сукупності з іншими доказами в справі та встановленими фактичними обставинами, слід дійти висновку що заповідач діяла свідомо.

Адже вона уклала заповіт щодо осіб, з якими вона була знайома, контактувала останніми часами та отримувала від них допомогу, сама підписувала заповіт у нотаріальній конторі, висловлювала, зі слів свідків, своє бажання саме так розпорядитися майном, висловлювала образи на позивача щодо їх взаємовідносин.

Судова колегія вважає, що позивачем не надано достатніх доказів, які спростовували б дійсність волі заповідача та доводили неспроможність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков