КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Грегуль О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 754/ 8612/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2653/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційноюскаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про держану реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договорів відчуження квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що він є сином ОСОБА_4

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 березня 2017 року.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою № 418 від 30 березня 2017 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

За життя ОСОБА_4 належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради (розпорядження № 782 від 06 березня 1996 року), що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 квітня 2017 року № 13525.

Відповідно до договору дарування квартири від 18 липня 2008 року, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому договорі вказано, що він посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П.

Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2017 року, ОСОБА_3 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за 277 215 грн.

Згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Бригідою В.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 05 січня 2017 року державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса, індексний номер: 33369008 від 06 січня 2017 року

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, третьою особою приватним нотаріусом Бригідою В.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 18 січня 2017 року державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33472760 від 18 січня 2017 року.

Згідно листа ГТУЮ у м. Києві від 16 серпня 2018 року № 14642/4-18 приватна нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Федоришина О.П. зупинена з 28 листопада 2008 року на підставі наказу ГТУЮ у м. Києві від 28 листопада 2008 року № 1092/02, а з 22 травня 2009 року припинена на підставі наказу ГТУЮ у м. Києві від 18 травня 2009 року № 577/02 у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю на підставі наказу МЮ України від 30 квітня 2009 року № 370/7 за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій.

Згідно витягу з ЄРДР в ЄРДР 19 липня 2017 року здійснено реєстрацію кримінального провадження: 0009516 з приводу заволодіння невстановленою особою шахрайським шляхом квартири за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 190 КК України (2001).

Так позивач ОСОБА_2 зазначає, що договір дарування від 18 липня 2008 року був укладений за відсутності волі спадкодавця ОСОБА_4 і спадкодавець за життя свою квартиру ОСОБА_3 не дарував. Що стосується договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року , то вказаний договір укладений вже після смерті ОСОБА_4 .

Заява ОСОБА_2 про зміну предмета позову (первісного позову) підписана 20 січня 2021 року (т.1 а.с. 151-211).

У прохальній частині позову ОСОБА_2 просив-

- визнати недійсним договір дарування квартири за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. та зареєстрований у реєстрі за № 18482;

- скасувати рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію, індексний номер: 33369008 від 06.01.2017;

- скасувати рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 33472760 від 18.01.2017;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв. м., житловою площею 14,8 кв. м.

Відповідач ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу укладений відповідно до чинного законодавства в письмовій формі, нотаріально посвідчений і зареєстрований у Державному реєстрі та на час придбання ОСОБА_1 квартири, останній не міг знати, що право продавця є спірним та оспорюється.

У прохальній частині зустрічного позову ОСОБА_1 просив:

- визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року накладено арешт та заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року об`єднано зустрічний позов з первісним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 33369008 від 06 січня 2017 року;

Скасовано рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 33472760 від 18 січня 2017 року;

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1572,20 грн. - судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1572,20 грн. - судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено .

Понесені позивачем ОСОБА_1 за зустрічним позовом судові витрати покладено на позивача за зустрічним позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати ,постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , задовольнити позов ОСОБА_1 . У скарзі зазначено, що в результаті прийнятого рішення на сім`ю ОСОБА_5 покладено надмірний тягар, за яким він як добросовісний набувач змушений шукати способи компенсації своїх витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 17 серпня 2023 року, 12 жовтня 2023 року, 01 лютого 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтвом про смерть від 10 березня 2017 року

ОСОБА_2 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою №418 від 30 березня 2017 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад спадщини Другої Київської державної нотаріальної контори від 27 вересня 2022 року № 4412/02-14.

За життя ОСОБА_4 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради (розпорядження № 782 від 06 березня 1996), що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 квітня 2017 року № 13525.

Відповідно до договору дарування квартири від 18 липня 2008 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П.

Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 18 січня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Згідно договору ОСОБА_1 придбав вказану квартиру за 277 215 грн.

Згідно витягу інформації про зареєстровані речові права їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Бригідою В.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 05 січня 2017 державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 33369008 від 06.01.2017.01.2017.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, третьою особою ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 18 січня 2017 року державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вищевказану квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер: 33472760 від 18 січня 2017 року.

На підставі наказу ГТУЮ у м. Києві від 28 листопада 2008 року № 1092/02 приватна нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Федоришина О.П. зупинена з 28 листопада 2008 року, а з 22 травня 2009 року припинена на підставі наказу ГТУЮ у м. Києві від 18 травня 2009 року № 577/02 у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю на підставі наказу МЮ України від 30 квітня 2009 року № 370/7 за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій (лист ГТУЮ у м. Києві від 16 серпня 2018 року № 14642/4-18).

З листа Київського державного нотаріального архіву від 10 березня 2021 року № 918/01-21, вбачається, що станом на 10 березня 2021 року приватний нотаріус КМНО Федоришин О.П. не передав архів та документи нотаріального діловодства на державне відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву (т. 1 а.с. 212).

Згідно витягу з ЄРДР в ЄРДР 19 липня 2017 року здійснено реєстрацію кримінального провадження: 0009516 з приводу заволодіння невстановленою особою шахрайським шляхом квартирою за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 190 КК України 2001 року (т.1 а.с. 179).

У письмових поясненнях ОСОБА_3 зазначила , що вона ніколи не була знайома ні з ОСОБА_4 , ні з ОСОБА_1 , і їй нічого невідомо про квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та вона ніколи не була власником цієї квартири. У 2017 році їй запропонували заробіток у 100 доларів і оплату дороги, щоб вона приїхала до м. Києва та підписала деякі документи. На вказану пропозицію вона погодилась, приїхала до м. Києва та за адресою, яку вона чітко не пам`ятає за обіцяну винагороду не ознайомлюючись підписала надані їй невідомими людьми документи. (т. 2 , ас. 126). Аналогічні пояснення, вона надала слідчому під час допиту в якості свідка 01 жовтня 2019 року (т.1 а.с. 196-198).

У своїх показах, колишній приватній нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. зазначив, що 18 липня 2008 року ним 18 липня 2008 року не посвідчувався договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. За вказаним у зазначену договорі дарування квартири реєстровим № 18482 ним посвідчувалась вірність копії договору за реєстровим № 18481, укладеним між особами ОСОБА_8 .

Під час надання показань суду свідок ОСОБА_9 надав суду для огляду оригінали нотаріальних документів про вчинення ним нотаріальних дій та які, як зазначив свідок він не передав до державного архіву після завершення своєї нотаріальної діяльності.

Аналогічні пояснення ОСОБА_9 надав слідчому під час допиту в якості свідка 07 листопада 2019 року. Надані слідчому і оригінали нотаріальних документів щодо вчинення нотаріальних дій 18 липня 2008 року , копії яких знаходяться в матеріалах справи (т.1 а.с. 181-195)

ОСОБА_10 , дружина ОСОБА_1 , у своїх показаннях зазначила, що з приводу договору купівлі-продажу від 18 липня 2008 року їй нічого невідомо. Про сам продаж спірної квартири їй стало відомо з мережі інтернет і що за спірну квартиру при її купівлі було сплачено 21000 доларів. Разом з тим зазначила ,що ОСОБА_3 особисто говорила їй, що спірну квартиру їй подарував дядько.

Свідок ОСОБА_11 у своїх показаннях зазначила, що вона була сусідкою померлого ОСОБА_4 і за життя останній говорив свідку, що він у сварці із сином і коли він помре, просив знайти сина, однак вона його не знала . ОСОБА_1 говорив, що він купив спірну квартиру, у кого не казав , а вона не питала .

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_1 зазначив , що спірна квартира ним куплена у ОСОБА_3 .

З огляду на досліджені докази , суд беззаперечно встановив, що до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований у квартирі за адресою : АДРЕСА_1

Обов`язкова державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру за договором дарування квартири від 18 липня 2008 року була здійснена приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. 06 січня 2017 року , тобто вже після смерті ОСОБА_4 .

Показання свідка і колишнього приватного нотаріуса КМНО Федоришина О.П. про те, що 18 липня 2008 року ним не посвідчувався договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а за вказаним у зазначену договорі дарування квартири реєстровим № 18482 ним посвідчувалась вірність копії договору за реєстровим № 18481, укладеним між ОСОБА_8 .

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу на спростування вказаних обставин, конкретними правовими та допустимими доказами не спростовані.

Доводи ОСОБА_1 про неможливість прийняття показань колишнього приватного нотаріуса КМНО Федоришина О.П. є безпідставними, не ґрунтуються на жодних конкретних доказах.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про недопустимість наданих приватним нотаріусом КМНО Федоришиним О.П. для огляду складених ним же оригіналів нотаріальних документів, оскільки ці документи нотаріус не здав у передбаченому законом порядку до нотаріального архіву після припинення нотаріальної діяльності, не свідчать про їх недостовірність (ст. 79 ЦПК України), а зберігання приватним нотаріусом у себе нотаріальних документів та не передання їх до нотаріального архіву після припинення нотаріальної діяльності, можуть бути підставою для передбаченої законодавством відповідальності.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19серпня 2020 року ( справа № 385/344/16-ц) зазначено , що у статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96))..

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02 липня 2019 року ( справа № 48/340) у п. 6.41 вказано ,що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018року у справі № 925/1265/16.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року ( справа № 338/180/17), від 11 вересня 2018 року ( справа № 905/1926/16 , та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц .

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року ( справа № 641/9904/16-ц) зазначено ,що відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.(постанова Верховного Суду від 12.серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц)

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року ( справа № 209/3085/20) неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року (справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року (справа N 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року (справа № 569/17272/15-ц), від 14 грудня 2021 року (справа № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року (справа N 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58).

Правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18) визначає, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, з урахуванням вимог закону і судової практики суд правильно виходив із того, що ОСОБА_4 за життя не укладав договір дарування квартири від 18 липня 2008 року, а відтак майно (спірна квартира) вибула із власності ОСОБА_4 поза його волею.

Відповідач ОСОБА_1 суду не надав достовірних та беззаперечних доказів, які б давали суду правові підстави для висновку про наявність у ОСОБА_4 за життя волі, як у власника спірної квартири на передачу майна іншій особі та які б унеможливлювали витребування майна від добросовісного набувача.

Разом з тим, обґрунтованим є висновок суду про безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири від 18 липня 2008 року, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_2 ( довідка про склад спадщини Другої Київської державної нотаріальної контори від 27 вересня 2022 року № 4412/02-14 ).Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Другої Київської державної нотаріальної контори звернувся син - ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного, висновок суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння суд правильно вважав обґрунтованими, а позовні вимоги за зустрічним позовом безпідставними за їх недоведеністю.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної є безпідставними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хворобиCOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

Суд встановив, що позивачу про порушення його прав стало відомо після звернення до нотаріальних органів за прийняттям спадщини і офіційно це мало місце 30 березня 2017 року. При цьому про безпосередньо договір від 18 липня 2008 року йому стало відомо після витребування нотаріусом відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , який датовано 12 липня 2017 року.

Первісна редакція первісного позову до суду надійшла 14 липня 2020 року, підписана і здана на пошту 09 липня 2020 року, а заява про зміну предмета позову (первісного позову) підписана 20 січня 2021року.

Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У зв`язку із частковим задоволенням первісного позову та задоволенням заяви про забезпечення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Доводи апеляційниої скарги висновків суду, з урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи та норм права, не спростовують й не можуть бути підставою скасування законного судового рішення, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами вимог ст. 367 ЦПК України .

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,377,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова