Номер провадження: 22-ц/813/2464/24
Справа № 521/4838/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2023 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у цивільній справі № 521/4838/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою за поданням Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлебнікова Олександра Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище заявою, у якій просив скасувати відносно нього, як боржника у зведеному ВП № 69996815, ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року по справі 521/4838/19.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року по цивільній справі № 521/4838/19 заявника тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, до повного та реального виконання зобов`язань за рішенням суду , що виконується у зведеному виконавчому провадженні №69996815.

Вказані виконавцем у задоволеному поданні обставини є такими, що не відповідають дійсності, оскільки боржнику не було відомо про наявність виконавчого провадження, та відповідно про наявність обов`язку з виконання будь-яких вимог виконавця.

Вказане підтверджується матеріалами ВП, з яких убачається, що всі процесуальні документи скеровані на адресу боржника були повернуті у зв`язку з «закінченням терміну зберігання».

Після ознайомлення з поданням приватного виконавця Бородін С.А. надав доручення про вжиття необхідних заходів з врегулювання вказаного питання. Зокрема, станом на сьогоднішній день представниками боржника проведено зустріч з приватним виконавцем з метою узгодження актуальної суми боргу з урахуванням усіх додаткових платежів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», отримано відомості про банківські реквізити для сплати боргу, погоджено питання надання доступу до нежитлового приміщення, визначеного у вимозі виконавця, доведено до відома виконавця відомості про матеріальне становище боржника, з урахуванням якого останній не має можливості оплатити одразу всю суму, однак буде сплачувати борг частинами (перший платіж буде проведено найближчим часом, докази про що будуть надані суду додатково до моменту розгляду даної заяви).

Посилаючись на вказане, заявник наполягав на відсутності об`єктивних підстав вважати і про наявність правових підстав для продовження дії тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, оскільки таке обмеження є надмірним втручанням в права боржника яке жодним чином не сприяє досягненню мети виконавчого провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Григоржевський М.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується вказана вище заява, вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні її вимог, з підстав наведених у тексті оскаржуваної ухвали суду, тому просив скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги поданої ОСОБА_1 заяви.

16 січня 2024 року скаржник, приватний виконавець та стягувач, будучі належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явились із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд виходив з того, що подана до суду заява, не містить жодних обґрунтувань щодо добросовісного виконання боржником рішення суду, чи намагання його виконати та наявності перешкод для такого виконання. Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, не спростовано, відсутність можливості виконати (частково виконати) обов`язок не доведено, об`єктивних обставин, які б незалежно від боржника унеможливлювали вчинення реальних дій на виконання свого обов`язку, не наведено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Так, попри посилання на вчинення дій, спрямованих на виконання рішення суду, зокрема, на часткове погашення боргу та надання доступу до приміщення, таких обставин заявник жодними доказами суду не підтвердив.

За приписами статті 129 Конституції України, судове рішення (у тому числі, рішення суду про стягнення аліментів) є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас, свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч. 5 ст. 441 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, яка визначені Законом України Про виконавче провадження, а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідування мети гарантування повернення боргу, або виявлення обставини, які спростовували б критерії співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Скасування такого засобу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами, що, зокрема, зазначені судом першої інстанції в тексті ухвали про обрання зазначеного вище обмеження для ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не надав жодних доказів, які б свідчили про виконання ним зобов`язань перед стягувачем, чи вжиття будь яких заходів які б свідчили про намагання виконати свої зобов`язання перед стягувачем по поверненню боргу, не надав таких доказів скаржник і до апеляційного суду.

З матеріалів цієї справи убачається, що на час розгляду судом заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, та постановлення оскаржуваної ухвали, рішення суду у справі №521/4838/19 не виконано, на виконанні приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження № 69996815, а ОСОБА_1 , достеменно обізнаний про розпочате виконання, рішення суду та законні вимоги виконавця не виконує, що і є ухиленням від виконання рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що обставини, які зумовили застосування обмеження у праві виїзду боржника за кордон, не змінилися, тому колегія суддів констатує відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , поданої у порядку ч. 5 ст. 441 ЦПК України, та хибність протилежних доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у цивільній справі № 521/4838/19.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Доводи апеляційної скарги зводяться до обґрунтування вимог заяви та суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи вказане вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 з підстав, наведених у змісті оскаржуваного судового рішення.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи .

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова