Дата документу 20.02.2024 Справа № 333/539/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/539/23 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/251/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 червня 2020 року близько 14 год. 12 хв. по вул. Траса в смт. Кушугум Запорізького району відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Литва), під керуванням водія ОСОБА_3 зіткнувся з автомобілем «ЗАЗ 110218», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач як пасажир автомобіля марки «ЗАЗ 110218» отримав тілесні ушкодження.

Станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія транспортного засобу «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, не була застрахована.

14 червня 2020 року за фактом настання дорожньо-транспортної пригоди було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000670 з кваліфікацією по ч. 1. ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Внаслідок отриманих в дорожньо-транспортній пригоді травм з 14 червня 2020 року до 16 липня 2020 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. Відповідно до призначених лікарем медикаментів, за вищезазначений період стаціонарного лікування ним були понесені витрати на лікування в сумі 36259,14 грн.

Також він офіційно не працевлаштований та був тимчасово непрацездатний внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим йому спричинено шкоду, що пов`язана з тимчасовою втратою працездатності, з 14 червня 2020 року до 16 липня 2020 року в розмірі 5195,19 грн.

01 вересня 2020 року його представником ОСОБА_5 було подано до відповідача повідомлення про ДТП та заяви на здійснення регламентної виплати з усіма необхідними документами. Також додатково було подано заяву про долучення документів, а саме довідки про ДТП №369831, належним чином засвідчені копії необхідних медичних документів та інші документи, які підтверджували заявлені вимоги у повному обсязі.

Проте, відповідач станом на момент подання позовної заяви не здійснив регламентну виплату відшкодування заподіяної йому шкоди.

На підставі зазначеного просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на його користь 36 259,14 грн. витрат на лікування та 5 195,19 грн. у відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_3 , ТОВ «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_4 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених із лікуванням в сумі 13 470 грн., в решті позову відмовлено.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави судовий збір в сумі 348,92 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання відповідачу всіх необхідних документів, надання відповідачу та суду оригіналів чеків на суму 36 259,14 грн., неналежну оцінку доказів судом, здійснення розрахунку тимчасової втрати працездатності як для непрацюючої особи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Моторне (транспортне) страхове бюро України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що не є страховиком в розумінні ст. 1 Закону України № 1961-IV, у бюро відсутній обов`язок розслідувати страхові випадки, на потерпілого покладено обов`язок надавати всі документи, що підтверджують розмір шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що якість наданих позивачем на підтвердження витрат на лікування копій фіскальних чеків аптечних установ, не дозволяє прочитати найменування придбаних препаратів, дату придбання та їх вартість.

При цьому, суд також зазначив про відсутність належних доказів, що кошти в сумі 9600 грн. були витрачені саме на лікування, оскільки рахунку №133 від 16.06.2020 року (з переліком медичних препаратів), на який посилається ОСОБА_1 , суду надано не було.

Встановивши, що позивач є пенсіонером за віком, тобто в силу приписів статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатним громадянином, доказів на підтвердження працевлаштування ОСОБА_1 не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодувати потерпілому заробітку (доходу), втраченому ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, відповідно до вимог ст.25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно з статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.06.2020 року близько 11 год. 00 хв. в районі 303 км. автодороги Харків-Сімферополь на території Запорізького району Запорізької області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Литва), під керуванням водія ОСОБА_6 , зіткнувся з автомобілем «ЗАЗ 110218», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ЗАЗ 110218» ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження.

Вказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000670 від 14.06.2020 року (т.1, а.с.10).

Судом встановлено, що досудове розслідування по вказаній дорожньо-транспортній пригоді не завершено, підозра нікому не пред`явлена.

За матеріалами справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог водій ОСОБА_3 , який був учасником дорожньо-транспортної пригоди, не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

01.09.2020 року представником ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 було подано до МТСБУ повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви на здійснення регламентної виплати з необхідними документами: копіями Виписок із медичної карти пацієнта ОСОБА_1 , оригінали: квитанцій (5шт.), фіскальних чеків(44 шт.), товарного чека (1шт.), Копії витягу з ЄРДР кримінального провадження №0000670, оригінал довідки про тимчасову втрату працездатності за період з 02.07.2020 року по 16.07.2020 року, оригінали рахунку-фактури № СФ-0222 від 15.06.2020 року на суму 2368 грн., рахунку-фактури № РН-0242 від 15.06.2020 року рахунку на суму 2102,00 грн., рахунку-фактури №238 від 16.06.2020 року на суму 9000 грн., завірені копії виписок відносно ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 (т.1, а.с.25-26,28).

14.09.2020 року представником позивача було подано до МТСБУ заяву про долучення документів, а саме: довідки про дорожньо-транспортну пригоду №369831(т.1, а.с.27).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені положення законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про те, що МТСБУ в силу вимог статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинно відшкодувати завдану ОСОБА_1 шкоду.

Копією Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8416 відділення травматології КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради підтверджено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 14.06.2020 року по 01.07.2020 року, ОСОБА_1 встановлений діагноз: «Закритий перелом хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням. Закритий перелом ДМЕ лівої променевої кістки зі зміщенням. Наслідки перенесеної 19.04.2019 року ЗЧМТ, правосторонній геміпарез, садна голови та нижніх кінцівок. Гастродуоденіт не уточнений. Рубцева деформація пілоро-дуоденальної області. 17.06.2020 року була проведена в/репозиція, МОС перелому шийки правої плечової кістки пластиною. 23.06.2020 року В/репозиція, МОС перелому лівої променевої кістки пластиною» (т.1, а.с.13-14).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9382 відділення реабілітації КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради також вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 02.07.2020 року по 16.07.2020 року. ОСОБА_1 встановлений діагноз: «Наслідки внутрічерепної травми. Наслідки важкої ЧМТ (забій головного мозку 19.04.2019р.), посттравматична енцелофалопатія, правобічний помірний геміпарез; помірний вестибулярний синдром. Закритий перелом хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням. Закритий перелом ДМЕ лівої променевої кістки зі зміщенням». Призначене лікування та рекомендації (т.1, а.с.14 зворот - 16).

Матеріали справи містять копію Листка лікарських призначень із медичної карти стаціонарного хворого №8416 відділення травматології КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_1 (т.1, а.с.16-17).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено копіями квитанцій АТ «КБ «Приватбанк», що ОСОБА_1 під час лікування було проведено оплати за товар:

- 17.06.2020 року за рахунком-фактурою № СФ-0222 від 15.06.2020 року на суму 2368 грн., отримувач ОСОБА_9 (т.1, а.с.21 зворот, а.с.22 зворот.);

- 17.06.2020 року за рахунком №238 від 16.06.2020 року на суму 9000 грн., отримувач ОСОБА_8 (т.1, а.с.20 зворот., а.с.23)

- за рахунком-фактурою №СФ-0242 від 22.06.2020 року на суму 2102 грн., постачальник ФОП ОСОБА_9 (т.1, а.с. 21, а.с.23 зворот.), а всього на суму 13 470 грн.

Дослідивши надані позивачем рахунок-фактуру №СФ-0222 від 15.06.2020 року, накладну №238 від 16.06.2020 року, видаткову накладну №РН-0242 від 22.06.2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані грошові кошти в сумі 13 470 грн., які сплачені позивачем як витрати на лікування, пов`язане з отриманим в дорожньо-транспортній пригоді тілесним ушкодженням, підлягають стягненню.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто в силу презумпції завдавача шкоди відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

За матеріалами справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 , який був учасником дорожньо-транспортної пригоди, на час вчинення ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Отже, відсутність встановленої рішенням суду його вини третьої особи водія ОСОБА_3 , який був учасником дорожньо-транспортної пригоди, не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до положень статті 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність наступає і без вини водія, за винятком умов, передбачених частиною п`ятою цієї статті ЦК України.

За приписами частини другої статті 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Позивач має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців джерел підвищеної небезпеки разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

У пункті 8 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед інших із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов`язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК України, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

З огляду на викладене, керуючись принципом диспозитивності, суд правомірно дійшов висновку про те, що МТСБУ в силу вимог статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинно відшкодування завдану ОСОБА_1 , завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на користь позивача шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності в сумі 5195,19 грн., відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за період його тимчасової непрацездатності з 14 червня 2020 року до 16 липня 2020 року, що підтверджується виписками із медичної карти хворого.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За приписами ст.25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах:

- для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю;

- для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до ДТП) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною;

- для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.

Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для основних соціальних і демографічних груп населення осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, що також підтверджується Випискою № 8416 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 відділення травматології КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, відповідно до якої в графі «місце робити» ОСОБА_1 зазначено «пенсіонер». Також із зазначеної виписки вбачається, що ОСОБА_1 не видавався листок непрацездатності (т.1, а.с.33-34) .

Отже, позивач ОСОБА_1 є непрацездатною особою, яка досягла встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач не надав доказів, що на час лікування він працював, щодо розміру отримуваної ним пенсії, а тому недоведеними є обставини, на які посилався позивач, зокрема, що у зв`язку з отриманою травмою він втратив працездатність і не отримав доходи.

При цьому відсутність в матеріалах справи доказів щодо розміру отримуваної ОСОБА_1 пенсії не дозволяє зробити висновок про те, що розмір пенсії, яку отримує позивачем, є меншим від встановленого прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб,а отже позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині не отримання у зв`язку з втратою працездатностідоходів.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову суду в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на лікування на суму 22 789,14 грн.(36 259,14 грн. - 13 470 грн. = 22 789,14 грн.), колегія суддів виходить з такого.

До позовної заяви позивач долучав копії: фіскальних чеків в кількості 44 шт., квитанцій в кількості 5 штук, рахунку-фактури 3СФ-0222 від 15.06.2020 року, накладної №238 від 16.06.2020 року, накладної №РП-0242 від 22.06.2020 року, просив стягнути 36 259,14 грн. на відшкодування понесених на лікування витрат, та заявляв клопотання про витребування оригіналів зазначених документів у МТСБУ (т.1, а.с.1-9).

Матеріали справи містять копію квитанції АТ «КБ «Приватбанк» від 17.06.2020 року на суму 9600 грн., в призначенні платежу якої зазначено, що він проводиться за рахунком №133 від 16.06.2020 року, отримувач ОСОБА_10 (т.1, а.с.22).

Проте вказаний рахунок № НОМЕР_3 від 16.06.2020 року (з переліком медичних препаратів) позивачем не наданий ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Звертаючись до МТСБУ із заявами про: виплату страхового відшкодування від 01.09.2020 року (а.с.26) та про долучення документів на виплату страхового відшкодування від 14.09.2020 року (а.с.27), від 06.10.2020 року (а.с.28), від 15.02.2022 року (а.с.27 зворот.), представник позивача також не долучав до вказаних заяв рахунок №133 від 16.06.2020 року, що підтверджується змістом зазначених заяв з переліком додатків.

Отже, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 9600 грн., які сплачені за рахунком №133 від 16.06.2020 року, є витратами на лікування (придбання придбання медичних препаратів), а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині витрат на лікування за суму 13 189,14 грн., суд послався на те, що якість копій фіскальних чеків в кількості 43 шт. не дозволяє прочитати найменування придбаних препаратів, дату придбання та вартість. При цьому письмове клопотання позивача про витребування оригіналів зазначених документів у МТСБУ судом вирішено не було.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, та з метою виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, ухвалою суду апеляційної інстанції від 23 січня 2024 року було витребувано у МТСБУ оригінали фіскальних чеків в кількості 44 шт., які долучались ОСОБА_1 до відповідної заяви про виплату страхового відшкодування від 01.09.2020 року.

Згідно з наданими на вимогу апеляційного суду квитанціями, враховуючи найменування придбаних медичних препаратів, дату придбання, вартість, та відповідно до листків лікарських призначень (т.1, а.с.16-18) оригіналами квитанцій в кількості 37 штук підтверджено понесення позивачем витрат на лікування на загальну суму 11235 грн. 43 коп.(т.2, а.с.200-205).

Крім того, оригіналом квитанції №0.0..1 від 30.06.2020 року підтверджено оплату ОСОБА_1 за медичні послуги Центру комп`ютерної томографії 700 грн. (т.2, а.с.203).

Щодо інших оригіналів квитанцій в кількості 5 штук, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що якість фіскальних чеків в кількості 5 шт. не дозволяє прочитати найменування придбаних препаратів, дату придбання та їх вартість.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених із лікуванням в загальній сумі 25 405,43 грн. (13 470 грн.+700,00 грн. +11 235,43 грн.), інша частина позовних вимог задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що судом позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат на лікування задоволено частково на суму 13 470 грн. в цій частині рішення суду згідно з п.2 ч.1 ст.276 ЦПК України необхідно змінити, стягнувши з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь позивача понесені на лікування витрати в сумі 25 405,43 грн. В іншій частині позовних вимог - рішення суду залишити без змін.

За приписами частин першої, шостої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Таким чином, ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору в силу закону.

З огляду на зазначені обставини, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з Моторного (транспортного) страхового бюро України в дохід держави підлягає стягненню компенсація судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволених вимог в розмірі 657,96 грн., за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в розмірі 463,66 грн., всього 1 121,62 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2023 року у цій справі змінити в частині позовних вимог про стягнення відшкодування понесених витрат на лікування, стягнувши з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 25 405 (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ять) гривень 43 копійки.

В іншій частині позовних вимог рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави судовий збір в розмірі 1 121 (тисяча сто двадцять одна) гривня 62 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова