Справа № 336/8553/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Теряник А.С., у залі суду в м.Запоріжжі розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №336/8553/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за участі представника позивача адвоката Кравця Д.М., представника відповідача адвоката Заруднього І.В., -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Кравець Д.М. в інтересах позивача 16.08.2023 за допомогою засобів поштового листування звернувся до суду з зазначеним позовом, відповідно до якого просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 борг у сумі 20 000,00 доларів США за договором позики від 26.10.2021 (розписка від 26.10.2021).

За змістом позову 26.10.2021 відповідач отримав від позивача в борг 20 000,00 доларів США, який зобов?язався повернути до 31.10.2022, які у визначений сторонами строк та на час звернення до суду не повернуті в позасудовому порядку. Заходи досудового врегулювання спору позивачем не вживались.

Враховуючи наведені обставини, з підстав, передбачених ст. 192, 524 509, 525-526, 530, 610, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.53 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи неможливість позасудового захисту порушеного майнового права позивача, представник позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб.

Разом з цим, стороною позивача заявлено про стягнення судових витрат (частково сплачених у сумі 8 776,46 гривень), а саме витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1 040,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.08.2023 становить (із розрахунку 36,5686 гривень за 1 долар США станом на 16.08.2023, що є офіційним курсом НБУ) 38 031,34 гривень. У позовній заяві представник позивача адвокат Кравець Д.М. наводить детальний опис робіт адвоката: усна правова консультація щодо способів та порядку вирішення питання про стягнення з відповідача грошових коштів, узгодження правової позиції 1 000,00 гривень, підготовка та подання до суду позовної заяви 7 000,00 гривень, ведення справи в суді першої інстанції (підготовка необхідних документів, участь в судових засіданнях за необхідності) - 776,46 гривень; оплата після фактичного отримання клієнтом боргу згідно з розпискою про отримання грошових коштів від 26.10.2021 - 29 254,88 гривень.

Ухвалою судді від 24.08.2023 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Також судом роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву, як наголошено в ухвалі суду, відповідач має право пред`явити зустрічний позов.

Ухвалою суду від 16.01.2024, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, в присутності представників сторін, яку занесено до протокола судового засідання, зобов`язано кожну зі сторін надати до суду належним чином засвідчені копії документів, зокрема, платіжні інструкції, на підтвердження здійснення переказів на виконання договору позики (що укладений згідно з розпискою) від 26.10.2021; роз`яснено наслідки невиконання ухвали суду, які були зрозумілі представникам, що підтверджено під час судового засідання.

Так, 18.01.2024 на виконання ухвали суду від представника позивача адвоката Кравця Д.М. засобами електронного листування надійшло повідомлення про відсутність таких доказів. Представник відповідача адвокат Зарудній І.В. під час судового засідання 09.02.2024 повідомив про відсутність доказів на підтвердження здійснення переказів на виконання договору позики (що укладений згідно з розпискою) від 26.10.2021, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, платежі, які здійснені на користь позивача відповідачем, відношення до даного договору не мають, відповідно, до справи підтвердження не надаються.

Представник позивача адвокат Кравець Д.М. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення, що відповідають обставинам справи, викладеним у позовній заяві. З приводу витрат на правничу допомогу, які просив стягнути відповідно до розрахунка, здійсненого у позовній заяві, представник позивача наголосив, що норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами. Тому адвокат Кравець Д.М. просив врахувати релевантну практику Верховного Суду щодо розподілу судових витрат, посилання на яку наводив у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Зарудній І.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в частині суми боргу, підтвердив, що своїм правом на подання відзиву сторона відповідача не скористалась, відповідного наміру відповідач не мав. Факт написання ОСОБА_2 розписки 26.10.2021, укладення договору позики між сторонами у справі та наведений еквівалент у національній валюті, вказаний у розписці, представник відповідача не спростовував, натомість, зазначив, що його довіритель не визнає, що в борг отримано саме у сумі 20 000 доларів США.

Інших процесуальних дій судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань сторін, зустрічного позову до справи не подано.

Підстав для відкладення розгляду справи та / або для оголошення перерви відповідно до ст. 223, 240 ЦПК України судом не встановлено.

Суд під час розгляду справи, керуючись приписами ч.8 ст.178 ЦПК України, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, а саме наявні письмові докази та копії електронних доказів (щодо офіційного курсу валют), суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.

Згідно з ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Судом на підставі розписки («о отриманні грошових коштів»), оригінал якої надано до справи стороною позивача, складеної 26.10.2021 у м.Києві, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 (позивача у даній справі) грошові кошти у розмірі $ 20 000 (двадцять тисяч доларів), що є еквівалентом 527 000 (п`ятсот двадцять сім тисяч гривень) грн. у якості займу та зобов`язується повернути їх в термін до 31 жовтня 2022 року.

За користування позикою ОСОБА_2 зобов`язався виплачувати грошову винагороду у розмірі 1 000 грн (одна тисяча гривень) на картку Приват Банку (наведені реквізити та термін дії картки) щомісячно. Після тексту наявний підпис ОСОБА_2 та дата 26.10.2021, що не заперечується стороною відповідача.

Суд зауважує, що у розписці перед зазначенням суми, отриманої ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у борг, вказаний символ валюти - $, що відповідає долару США.

Крім того, у додатку до угоди (друга частина документа) ОСОБА_2 зобов`язався у якості винагороди надати ОСОБА_1 електричне моно колесо "Vetevan Abrams". А також, у випадку порушення обумовленого строку виплачувати по $10 (десять), що є еквівалентом 260 (двісті шістдесят) гривень за «кожень» день прострочки «перевишчуючий» термін дії угоди, що засвідчено датою 26.10.2021, прізвищем та ініціалами ОСОБА_2 та його підписом.

У розписці наявні паспортні дані та реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача, зазначено адресу його реєстрації.

Доказів сплати заборгованості ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на виконання договору позики від 26.10.2021, укладення якого підтверджено вказаною вище розпискою, до матеріалів справи не надано.

Під час розгляду справи представником відповідача адвокатом Заруднім І.В. не висловлено заперечень (та не подано відповідних доказів) з приводу того, що станом на дату отримання боргу 26.10.2021 еквівалентом 20 000 доларів США за офіційним курсом НБУ є сума, яка дорівнює 527 000,00 гривень. За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, обставини, які визнаються учасниками справи, відповідно до наведеної процесуальної норми зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Інші докази в матеріалах справи відсутні.

Предметом даного спору є стягнення боргу за договором позики, укладеним між сторонами у справі, а саме відповідно до розписки від 26.10.2021 за підписом ОСОБА_2 . Підставою для звернення до суду стала та обставина, що сума боргу, яка за змістом розписки ОСОБА_2 від 26.10.2021 дорівнює 20 000 доларів США, у гривневому еквіваленті у визначений сторонами договору строк (31.10.2022) не повернута.

Під час розгляду справи суд виходить з правового змісту норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань, а також відповідальність за їх порушення учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 524-527, 530, 533, 549-551, 598, 599, 610-612, 625 ЦК України. Разом з цим, загальні положення про договір врегульовані ст. 626-631 ЦК України.

За змістом п.3, 5, 6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, серед іншого, договори та інші правочини.

Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як врегульовано ч.1 ст. 202, ст.207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, матеріалами справи підтверджено, що загальна сума боргу відповідача, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 20 000 доларів США.

Розписка від 26.10.2021, на підставі якої можна засвідчити факт укладення договору позики між сторонами, засвідчена підписами позичальника, підтверджена оригіналом розписки із зазначенням дати повернення боргу. Вимог про стягнення процентів за користування грошима або сум відповідно до ст.625 ЦК України стороною відповідача не заявлено.

Щодо передання моноколеса, та зобов`язань, пов`язаних із ним, представники сторін в судовому засіданні наголосили, що вказані умови не мають відношення до даного спору, жодних неврегульованих питань щодо додатку до угоди (друга частина розписки від 26.10.2021) між ними немає, відповідні питання наразі є врегульованими.

Суд враховує також, що письмова форма договору позики у вигляді розписки від імені ОСОБА_2 , з огляду на реальний характер такого договору, є доказом не лише факту укладення, але й факту передачі грошових сум, вказаних у розписці, позичальнику. Зі змісту розписки судом встановлено дату отримання зазначеної вище суми коштів відповідачем, що є беззаперечним доказом наявності між сторонами відносин позики.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як врегульовано ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 524, 533 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті визначені ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно, посилання у позовній заяві на положення ст.53 вказаного нормативно-правового акта не є коректним.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами, надавши оцінку наявним доказам, суд виходить з того, що договором позики, зазначеним вище, встановлений й строк повернення суми боргу, як це встановлено судом.

Так, пред`явлення позикодавцем позичальнику вимоги про повернення позики в часі до звернення до суду наданими письмовими доказами не підтверджено. Проте, й докази часткового або повного погашення заборгованості з боку сторони відповідача не надано. Дотримання досудового порядку врегулювання спору у справах даної категорії (якщо предметом спору є лише сума заборгованості за договором позики) не є обов`язковим.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведені висновки суду, за результатами розгляду справи встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими, позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, відповідно, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, на відповідача слід покласти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору у загальній сумі 7 313,72 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 із розрахунку (20 000,00 доларів США * 36,5686 гривень * 1%), що не перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1-1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Стосовно клопотання сторони відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 38 031,34 гривень, з урахуванням усних заперечень представника відповідача адвоката Заруднього І.В., висловених під час судового розгляду, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

П.1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

У ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, до матеріалів справи (у додатках до позовної заяви) надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 15.08.2023, копію договору про надання правничої (адвокатської) допомоги №15/08 від 15.08.2023, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Кравець» в особі керуючого бюро Кравця Дмитра Миколайовича. Обсяг можливих повноважень адвоката врегульований п. 2.1 договору. Згідно з п. 7.1 договір набирає чинності з дати його підписання та діє до моменту, визначеного у п. 5.3 цього договору, яким, в свою чергу передбачено строки надання послуг. За змістом п.7.5 договору додаткові угоди, додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Крім того, судом досліджено додаткову угоду №3 до договору №15/08 від 15.08.2023, укладений між тотожними сторонами. Так, вартість послуг бюро щодо представництва, захисту прав та інтересів клієнта у справі щодо стягнення боргу в розмірі 20 000 доларів США зз ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно розписки про отримання грошових коштів від 26.10.2021 становить: попередня оплата в розмірі 240 доларів США; отаточна оплата в розмірі 800 доларів США після фактичного отримання клієнтом боргу в розмірі 20 000 доларів США згідно розписки про отримання грошових коштів від 26.10.2021. Витрати по оплаті судового збору, витрати послуг виконавця (у разі необхідності) оплачуються окремо. Інші умови договору залишаються без змін.

Обидва правочини засвідчені підписами сторін та печаткою адвокатського бюро.

Під час розгляду справи суд також дослідив рахунок на оплату №15/08-3 від 15.08.2023, виписаний керівником АБ «Кравець» на суму 8 776,46 гривень, на ім`я платника ОСОБА_1 за адвокатські послуги (договір №15/08 від 15.08.2023, додаткова угода №3 від 15.08.2023), призначення платежу попередня оплата за адвокатські послуги (договір №15/08 від 15.08.2023, додаткова угода №3 від 15.08.2023), а також платіжну інструкцію №0.0..1 від 16.08.2023, платник ОСОБА_1 , отримувач АБ «Кравець», призначення платежу відповідає змісту призначення у виставленому рахунку, сума платежу 8 776,46 гривень.

За даними сторони позивача офіційний курс (НБУ) гривні відносно долара США 36,5686 гривень (станом на 16.08.2023) (роздруківка з офіційного інтернет-представництва Національного банку України), що підтверджено даними з офіційного сайту НБУ та визнавалось сторонами у даному спорі.

Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Судом під час розгляду справи проаналізовано зміст постанов та додаткових постанов Верховного Суду, на висновках яких наголошено у позовній заяві саме щодо розподілу судових витрат в частині стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу.

Так, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, пр.14-382цс19 встановлено, що під час ухвалення даної постанови розглядалося питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та за подання касаційної скарги. Крім того, Верховним Судом зауважено, що з матеріалів справи та довідки-розрахунку вбачається, що не всі види правничої допомоги адвоката були пов`язані з даною справою. Відповідно, висновки не є релевантними відносно стягнення гонорару успіху.

Разом з цим, у вказаній додатковій постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності».

Інші правові висновки, наведені представником позивача відповідно до релевантної практики Верховного Суду, не змінюють висновків суду у даній справі щодо стягнення судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу). Крім того, висновки, здійснені у справах іншого виду судочинства (наприклад, адміністративного) не відповідають, на переконання суду, критеріям ч.4 ст.263 ЦПК України.

Проте, суд погоджується із застосовністю у даному випадку висновку, здійсненого Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 у справі №317/1209/19, пр.61-21442св19, відповідно до якого витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Проте, відношення до гонорару успіху вказаний висновок не має, оскільки до уваги береться в цьому контексті саме наявність підтвердження на час розгляду справи факту сплати за надану правову допомогу.

Також представник позивача у позовній заяві наводить посилання на постанову Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №554/2586/16-ц, пр.61-21197св19.

Натомість, фактично, правові висновки, здійснені у даній постанови, не свідчать на користь тверджень сторони позивача.

Так, за змістом мотивувальної частини вказаної постанови: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертоїп`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним». Аналогічні висновки здійснені й у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, пр.61-44217св18. Так, «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Із врахуванням висновків у даній постанові суд наголошує, що обгрунтованих підстав для задоволення вимоги про стягнення так званого умовного гонорару немає.

Також суд враховує загальні засади цивільного процесуального законодавства та критерії відшкодування, їх доцільність та співрозмірність, відсутність належним чином висловлених заперечень з боку відповідача.

При розгляді справи учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України).

Так, стороною відповідача не подано заперечень проти розміру витрат на професійну (правничу) допомогу із врахуванням приписів ч.1 ст.182 ЦПК України.

Відповідно, враховуючи наведене обґрунтування, наявні докази на підтвердження надання правової допомоги адвокатом Кравцем Д.М., із врахуванням наведеного стороною позивача розрахунку, суд дійшов висновку про обґрунтованість судових витрат, понесених стороною позивача за надання усної правової консультації щодо способів та порядку вирішення питання про стягнення з відповідача грошових коштів, узгодження правової позиції 1 000,00 гривень, підготовку та подання до суду позовної заяви 7 000,00 гривень, ведення справи в суді першої інстанції (підготовка необхідних документів, участь в судових засіданнях за необхідності) 776,46 гривень.

Проте, в частині стягнення витрат на оплату після фактичного отримання клієнтом боргу згідно з розпискою про отримання грошових коштів від 26.10.2021 гонорару у сумі 29 254,88 гривень судом встановлено підстави для відмови, що не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку з виконання договору в цій частині.

Стосовно клопотання представника позивача про повернення оригіналів документів, суд приходить до висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.96 ЦПК України оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. Так, судом встановлено, що у матеріалах справи наявний оригінал розписки від 26.10.2021, яку представник позивача просить повернути. Виходячи зі змісту даної розписки та зобов`язань сторін, суд дійшов висновку про те, що після набрання рішенням суду законної сили оригінал документа підлягає поверненню стороні позивача на підставі заяви ОСОБА_1 або його уповноваженого представника та у спосіб, визначений в заяві.

Керуючись ст. 12-13, 19, 76-82, 95-96, 133, 137, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 272-273, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, укладеним 26.10.2021 (розписки від 26.10.2021) у сумі 20 000,00 доларів США (двадцять тисяч доларів США 00 центів).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 7 313,72 гривень (сім тисяч триста тринадцять гривень 72 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 776,46 гривень (вісім тисяч сімсот сімдесят шість гривень 46 копійок).

У стягненні іншої частини витрат позивача на професійну правничу допомогу відмовити.

Оригінал розписки ОСОБА_2 від 26.10.2021 після набрання рішенням законної сили повернути позивачу на підставі заяви ОСОБА_1 або його уповноваженого представника у спосіб, визначений в заяві.

Реквізити сторін: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду проголошено 12.02.2024.

Суддя Л.А. Вайнраух