КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/6018/21-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4519/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Тимошенка Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року у складі судді Матійчук Г.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ДКС України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просив стягнути із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 19 861 200 грн, суми, сплачені у зв?язку із наданням юридичної допомоги у розмірі 180 000 грн, а також судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 9 152 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 12 грудня 2008 року Генеральною прокуратурою України стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України №49-2632.

25 листопада 2014 року ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року відомості про інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18 жовтня 2019 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що період перебування його під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи від 12 грудня 2008 року до 18 жовтня 2019 року (11 років 3 місяці 28 днів), тобто з моменту порушення кримінальної справи щодо нього та до моменту закриття кримінального провадження за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вважає, що за час перебування під слідством та судом у вказаному кримінальному провадженні, в тому числі під час перебування під вартою, він зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, відбулись негативні зміни у особистому житті, тому за спричинені збитки його здоров`ю, за приниження честі та гідності, знищення ділової репутації та соціальних зв`язків підлягає стягненню моральна та матеріальна шкода, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 180 000 грн. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на проведення експертизи у розмірі 9 152 грн. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимоги - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Тимошенко А.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в частині стягнення моральної шкоди, просить частково скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 000 000 грн та постановити нове рішення в частині задоволення стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 19 861 200 грн. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом першої інстанції не є достатнім і співмірним, враховуючи тривалість кримінального переслідування та характер спричинених ОСОБА_1 душевних страждань.

Посилається на те, що наведене підтверджується Висновком судово-психіатричного експерта №192 Державної установи «Центр психічного здоров'я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» Кречик О.А .

Вказує, що згідно цього висновку можливий розмір грошової компенсації за завданні позивачу страждання становить 3 310,2 мінімальних заробітних плат, що на момент подачі позову становило - 19 861 200 грн, а на момент ухвалення рішення - 22 178 340 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах Офісу Генерального прокурора посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати його та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців 8 днів з 23 грудня 2008 року (дня порушення кримінальної справи) до 18 жовтня 2019 року (дати закриття кримінального провадження) не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України в редакції Закону від 13 квітня 2012 притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Установлено, що після направлення судом кримінальної справи на додаткове розслідування (25 листопада 2014 року ) ОСОБА_1 повідомлення про підозру не складалося та не здійснювалося, будь-яких слідчих чи процесуальних дій з ним не проводилося. Зазначена обставина фактично підтверджується долученими позивачем документами щодо надання юридичних послуг адвокатом, зокрема, актами прийому-передачі послуг від 04 січня 2010 року, від 03 січня 2011 року, від 02 січня 2012 року, від 05 квітня 2012 року, а також протоколами слідчих дій, скаргами, клопотаннями тощо у кримінальній справі № 49-2632, що охоплюють період з березня 2009 року по січень 2010 року.

Посилається на те, що після направлення кримінальної справи на додаткове розслідування таке розслідування здійснювалося за правилами КПК України в редакції 2012 року, підтвердженням чого є внесення відповідних відомостей до ЄРДР за №0000257 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, в межах якого йому повідомлення про підозру не здійснювалося, будь-яких слідчих дій не проводилося. Такий висновок підтверджується й тим, що згаданою постановою Броварського ВГТ ГУ НП у Київській області від 18 жовтня 2019 року закрито кримінальне провадження, розпочате саме за фактом вчинення ОСОБА_1 та іншими особами кримінальних правопорушень, а не відносно його особи.

Вважає, що оскільки остаточного процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 15, ч. З ст. 368 КК України наразі не прийнято, а відтак - повної реабілітації позивача не відбулося, висновки суду про виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, є передчасними і безпідставними.

Крім того доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн позивачем не надано, тому такий розмір є недоведеним.

Зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу надану позивачу адвокатом Тимошенком В.М. в межах кримінальної справи, є предметом доказування у цій справі. Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом не наведено, будь-яких документів, які б підтверджували вартість робіт (юридичних послуг та консультацій), фактичне їх виконання до суду позивачем не надано.

Вказує, що акти-прийому передачі послуг від 04 січня 2010 року, від 03 січня 2011 року, від 02 січня 2012 року, від 05 квітня 2012 року не містять повної інформації, скільки роботи було виконано адвокатом. При цьому відсутні дані про оприбуткування вказаних коштів та відповідну сплату податків, а отже вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 180 000 грн є недоведеною належними доказами.

Звертає увагу суду на те, що визначена судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу (гонорар адвоката) за результатами розгляду справи у розмірі 50 000 грн, зважаючи на категорію складності справи, принцип пропорційності розподілу судових витрат, відсутність детального опису наданих адвокатом послуг, не відповідає реальності адвокатських витрат у конкретних обставинах справи і її складності, тому не є співмірною та не відповідає принципу справедливості.

Крім того суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури, а отже Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального Прокурора просить апеляційну скаргу адвоката Тимошенка А.В. в інтересах ОСОБА_1 , як необґрунтовану, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час якого, судом повідомлявся у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши представника Офісу Генерального Прокурора Декалюка Д.Е., який просив апеляційну скаргу прокуратури задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , адвоката Тимошенка А.В. в інтересах ОСОБА_1 , який просив задовольнити апеляційну скаргу довірителя та відмовити у задоволенні скарги Офісу Генерального Прокурора, представника Національної Поліції України Золотухіну Г.О., яка просила апеляційну скаргу Офісу Генерального Прокурора задовольнити та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 ,вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як убачається зі справи, 12 грудня 2008 року Генеральною прокуратурою України стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України № 49-2632.

15 грудня 2008 року постановами Києво-Святошинського районного суду Київської області надано дозвіл на проведення обшуку у житловому приміщенні за місцем реєстрації та місцем проживання ОСОБА_1 (а.с. 49, 51 т. 1).

06 березня 2009 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Криніна І.О. винесено протокол про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення від 12.01.2009 (а.с. 45 т. 1).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2009 року обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а.с. 46-47 т. 1).

25 листопада 2014 року ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області кримінальну справу направлено в Генеральну прокуратуру України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року відомості про інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18 жовтня 2019 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 24-40 т. 1).

Районний суд частково задовольняючи заявлений ОСОБА_1 позов про відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, однак вважав що заявлений розмір в сумі 19 861 200 грн є необґрунтованим, а тому стягнув 1 000 000 грн, що є співмірним з понесеними ним моральними стражданнями.

З такими висновками колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:

- незаконне засудження;

- незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

- незаконне взяття і тримання під вартою;

- незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;

- незаконне накладення арешту на майно;

- незаконне відсторонення від роботи (посади)

- інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням - винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.

При цьому, необхідно враховувати, що, наприклад, проведення в особи виїмки, обшуку, не обов`язково пов`язується з тим, що ця особа перебуває під слідством і судом. За КПК України у редакції 1960 року, існував перелік слідчих дій, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, освідування, затримання і допит підозрюваних, допит потерпілих, свідків. Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Так, судом встановлено, що проти позивача незаконно порушено кримінальну справу та пред`явлено обвинувачення, а також незаконно взято і утримано під вартою.

У позові ОСОБА_1 просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 19 861 200 грн вказуючи, що загальний строк кримінального переслідування відносно нього складає 11 років 3 місяці 28 днів (з 12 грудня 2008 року - дня порушення кримінального провадження, до 10 лютого 2020 року - дати внесення змін до бази МВС України).

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 12 грудня 2008 року - дня порушення кримінальної справи до дати закриття кримінального провадження - 18 жовтня 2019 року, тобто 10 років 10 місяців 8 днів.

З урахуванням долучених до справи доказів, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про наявність підстав щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями правоохоронних органів та суду за незаконне перебування під кримінальним переслідуванням, у розмірі 1 000 000 грн.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Встановлено, що висновком судово-психіатричного експерта №192, визначено можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 3310,2 мінімальних заробітних плат.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відтак, розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними твердження апеляційної скарги про встановлення районним судом заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди в заниженому розмірі.

Визначена судом сума моральної (немайнової) шкоди відповідає обставинам справи, характеру та тривалості моральних страждань, завданих позивачу незаконними діями та є обґрунтованою.

Погоджується апеляційний суд і з висновком суду про стягнення 9 152 грн, понесених позивачем за результатами проведеної по справі судово-психіатричної експертизи № 192 від 10.12.2020року, пов`язаної з визначенням розміру грошової компенсації моральних страждань, завданих перебуванням ОСОБА_1 під вартою, обмеженням його пересування, арештом особистого майна, обвинувачення у злочині та проведення судового процесу з урахуванням смерті його дружини та неможливості виховувати й утримувати малолітніх дітей (а.с. 103-107 т.1).

За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати пов`язані із проведенням експертизи.

Частиною 6 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Убачається, що позивачем доведено, що між ним в особі представника адвоката Тимошенка В.М. та ДУ «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» було укладено договір про проведення експертизи № 77/1 від 24 листопада 2020 року, а також відповідно до квитанції від 25 листопада 2020 року позивачем сплачено 9 152 грн за проведення судово-психологічної експертизи (а.с. 98-101, 109 т.1).

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про наявність підстав до компенсації позивачу витрат, понесених ним у зв'язку з проведенням по справі експертизи, в сумі 9 152 грн.

Погоджується колегія суддів й з висновками суду щодо стягнення 50 000 грн витрат понесених позивачем на правничу допомогу.

Установлено, що 23 жовтня 2020 року, між адвокатським об`єднанням «Тимошенко і партнери» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №31/7 (а.с.20-22 т.1).

Пунктом 1 договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, об`єднання зобов`язується надати клієнтові будь-яку правову допомогу із захисту його законних прав та інтересів, представляти його у взаємовідносинах з усіма установами, підприємствами, організаціями будь-якої підпорядкованості та форми власності,…, в усіх судових органах України будь-якої юрисдикції, ланки та інстанції.., в будь-яких судових справах…, відшкодування моральної шкоди (а.с.20 т.1).

Установлено, що адвокатським об`єднанням «Тимошенко та партнери» представляти інтереси позивача надано адвокату Тимошенку В.М., який і звернувся у суд із позовом у інтересах ОСОБА_1 , а також приймав участь у судових засіданнях (а.с.18,19,164,165, 236,237 т.1), складав відповідь на відзив (а.с.178,180 т.1).

Відповідно до справи, 15 лютого 2022 року адвокат Тимошенко В.М. помер (а.с.135 т.2) й з 14 лютого 2022 року участь у справі в якості представника позивача приймав адвокат Тимошенко А.В.(знайомився зі справою, заявляв клопотання, приймав участь у судових засіданнях (а.с.25-27,97,109-111, 129-131, 200-202,223,224 т.2).

Зі справи убачається, що між позивачем та адвокатом Тимошенком А.В. погоджено фіксований розмір гонорару в залежності від результатів розгляду справи й у випадку часткового задоволення позову розмір гонорару становить 50 000 грн. (а.с.136 т.2).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК Українивстановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

При цьому, хоча до справи не долучено належних доказів фактичної сплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 (провадження № К/9901/29763/20).

З огляду на викладене, конкретні обставини справи, тривалість перебування справи на розгляді суду й обсяг наданої позивачу правничої допомоги під час розгляду справи про відшкодування шкоди, а також складності справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сума правничої допомоги, в розмірі 50 000 грн є співмірною із складністю справи та ціною позову.

Разом з тим, з висновками районного суду про задоволення вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, в сумі 180 000 грн, погодитися неможливо.

Стягуючи на користь ОСОБА_1 180 000 грн за рахунок державного бюджету, районний суд вважав доведеним факт заподіяння позивачу майнової шкоди, пов`язаної з наданням йому професійної правничої допомоги під час кримінального провадження.

Між тим, такі висновки суду належними доказами не підтверджено.

Відповідно до положень п.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п. 4 ст. 3 згаданого Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до долученого до справи договору №1/21/03 про надання правової допомоги від 21 березня 2019 року , укладеного між адвокатом Тимошенком В.М. та ОСОБА_4 , його предметом є надання адвокатом правової допомоги із захисту прав та законних інтересів брата замовника - ОСОБА_1 , 1957 року народження, та представляти останнього, як обвинуваченого у справі за ст. 368 КК України в усіх правоохоронних органах, органах досудового слідства, суді та пенітенціарних закладах України (п 1.1 договору).

Згідно п.5.1 договору, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів допомоги.

Клієнт зобов`язаний оплатити або доручити іншій особі здійснити оплату правової допомоги адвоката згідно з цим договором (п. 3.2 договору).

Як на підставу доведеності указаних вимог та понесення позивачем витрат на суму 180 000 грн, районний суд керувався інформацією, яка міститься у долучених до справи копіях протоколу допиту обвинуваченого ОСОБА_1 , постанові Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2009 року, та клопотаннях, поданих захисником Тимошенком В. М. в інтересах ОСОБА_1 , а також постановою про відмову у задоволенні вказаних клопотань (а.с. 141-197 т.2).

Окрім цього, вважаючи належним доказом несення позивачем витрат на загальну суму 180 000 грн, суд зіслався на акти прийому-передачі послуг від 04.01.2010, 03.01.2011, 02.01.2012 та 05.04.2012, які містять узагальнюючі висновки про надання адвокатом послуг, пов`язаних з участю у слідчих та процесуальних діях, судових засіданнях, представництво клієнта перед державними органами (а.с. 137-140, т. 2).

Між тим, районний суд залишив поза увагою, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених під час кримінального провадження врегульовано положеннями п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не є судовими витратами в розумінні вимог ст. 133 ЦПК України.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням ОСОБА_1 правової допомоги під час кримінального провадження, входить до предмета доказування у цій справі.

Водночас долучені позивачем до позову копії слідчих і судових органів, складені адвокатом позивача клопотання а також акти прийому-передачі послуг носять неповний характер, остільки не відображають обсяг виконаної адвокатом роботи та оприбуткування коштів на суму 180 000 грн.

При цьому, підлягає врахуванню та обставина, що договір про надання правової допомоги позивачу укладено не з ним, а іншою особою, в той час як вартість послуг у договорі не визначено (а.с. 92-94 т.1).

У долученій до справи довідці адвокатом Тимошенком В.М. зазначено, що умовами договору про надання ОСОБА_1 правової допомоги, який було переукладено з позивачем, передбачено щомісячну плату в сумі 5000 грн й на виконання умов договору ним отримано загальну суму гонорару в розмірі 180 000 грн (а.с. 95 т.1).

Між тим, заявлені кошти юридичною особою не оприбутковано, належно складеної квитанції про оплату таких коштів до справи не долучено.

При цьому, підлягає врахуванню і та обставина, що договір про надання правничої допомоги позивачу під час кримінального провадження заявлено іншою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, до справи не долучено доказів, які б у відповідності до вимог п.4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» надавали підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу під час кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що з урахуванням положень згаданого Закону, шкода, пов`язана з наданням правової допомоги під час кримінального провадження та яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету, має носити реальний, очевидний характер, а розмір такої шкоди повинен бути підтверджений належними та безспірними доказами.

Зазначене свідчить про недоведеність вимог позову щодо відшкодування матеріальної шкоди, в сумі 180 000 грн у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час кримінального провадження.

За таких обставин, рішення суду в частині вимог про стягнення з державного бюджету компенсації матеріальної шкоди в розмірі 180 000 грн підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову в позові за недоведеністю.

У решті рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тимошенка Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: