УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 758/16581/19

провадження № 61-1379ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 укладено кредитні договори від 20 червня 2013 року № 010/0227/82/0053644 та від 26 липня 2017 року № 014/0245/82/0624577 з публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»).

На підставі договорів відступлення прав вимоги від 28 листопада 2017 року № 20171128 між позивачем та публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» та від 10 травня 2018 року № 1 між позивачем та публічним акціонерним товариством «Оксі Банк» (далі - ПАТ «Оксі Банк») право вимоги за договорами від 20 червня 2013 року № 010/0227/82/0053644 та від 26 липня 2017 року № 014/0245/82/0624577 перейшло до позивача. Крім того, відповідачем з метою отримання кредиту подано до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») заяву від 23 грудня 2016 року № , про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг. На підставі договору відступлення права вимоги від 26 червня 2019 року № 20190626, укладеним між позивачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», право вимоги за кредитним договором від 23 грудня 2016 року № перейшло до позивача.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплачує наявну заборгованість за кредитними договорами, позивач звернувся до суду та просив стягнути заборгованість у загальному розмірі 99 301, 75 грн.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», в якій просила визнати кредитний договір від 23 грудня 2016 року № недійсним в частині нарахування щомісячної комісії за управління кредитом, у зв`язку з тим, що вказана комісія нараховується за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить вимогам частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначила, що нарахована сума комісії перевищує суму отриманого нею кредиту за договором.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором в розмірі 99 301,75 грн та судовий збір в розмірі 1 921, 00 грн.

В задоволені зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», виходив з того, що ОСОБА_1 у встановленому порядку не відмовлялася від виконання умов кредитних договорів та не інформувала кредитора про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, не висловлювала будь-яких заперечень, щодо умов, на яких було видано кредитний договір, натомість користувалася наданими кредитними коштами.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесено не було.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року в частині вирішення вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору змінено в частині суми стягнення. Встановлено стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 79 520,76 грн, а суму стягнення за судовим збором у розмірі 1 538,34 грн. В решті рішення залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що вимога зустрічного позову про визнання оспорюваної частини договору недійсним не підлягає до задоволення, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено. Водночас, апеляційний суд дійшов висновку, що банк не мав права нараховувати та стягувати плату за управління кредитом в силу нікчемності вказаної договірної умови, тому наявні підстави для зменшення загальної суми стягнення на 12 462,91 грн та 7 318,08 грн (плата за управління кредитом).

У січні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити зустрічний позов.

У касаційній скарзі викладає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року, яке мотивовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримала засобами поштового зв`язку 19 січня 2024 року. До касаційної скарги додано копію конверта апеляційного суду про направлення постанови.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані ним докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 та постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому він нараховував, а ОСОБА_1 сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначене є підставою для визнання недійсною умови кредитного договору в частині встановлення комісії за управління кредитом в розмірі 665,28 грн щомісячно.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба здійснювати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

З 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 23 грудня 2016 року підписано заяву про приєднання до умов отримання кредиту та заяву від 23 грудня 2016 року № на отримання кредиту, у зв`язку з чим укладено з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» кредитний договір. Згідно з умовами вказаного договору, сторони погодили сплату відсотків за ставкою 11,99 % річних. Крім того, вказаним договором встановлено «щомісячні платежі», які за своєю суттю є саме платою за управління кредитом, про що прямо зазначив позивач в своєму позові та розрахував заборгованість, вимагаючи стягнути з ОСОБА_1 12 462,91 грн простроченої плати за управління кредитом.

Апеляційний суд правильно врахував, що умова спірного правочину щодо встановлення комісії за управління кредитом вважалася нікчемною (на день укладення спірного кредитного договору), а тому ця умова не може бути визнана недійсною.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що у зв`язку з нікчемністю зазначеної умови договору, позовна вимога ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення плати за управління кредитом у розмірі 12 462,91 грн та 7 318,08 грн необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, оскільки висновки у цій справі та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Верховний Суд України у справі N 6-1746цс16 дійшов висновку про недійсність умови про комісію за обслуговування кредиту, який укладено 26 червня 2008 року, оскільки оспорюваний кредитний договір від 26 червня 2008 року містить умови, що встановлюють платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірка документів для видачі кредиту), апеляційний суд дійшов висновку, що ці умови договору кредиту (пункт 3.11, відповідно до якого позичальник за перевірку документів у день фактичної видачі кредиту сплачує банку комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту) є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними.

Натомість у справі, про перегляд якої подано скаргу, умова спірного правочину щодо встановлення комісії за управління кредитом вважалася нікчемною згідно абзацу третьої частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на день укладення спірного кредитного договору 23 грудня 2016 року), а тому ця умова не може бути визнана недійсною.

Посилання заявника на висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 про застосування наслідків недійсного правочину та зобов`язання здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену відповідачкою суму в рахунок інших платежів, що передбачені умовами кредитного договору, суд відхиляє, з урахуванням наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оскільки у цій справі ОСОБА_1 не заявляла позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок платежів, тому Верховним Судом відхиляються такі доводи, як необґрунтовані.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник