Справа № 594/233/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої-судді: Губіш О.А.

при секретарі: Окулянко У.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», в особі представника Ніценка Олександра Сергійовича, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», в особі представника Ніценка О.С., звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми 3 % річних, посилаючись на те, що 05.08.2011 рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області по справі № 2-292/11, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення № 72/19 акціонерного банку «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 36 від 14.11.2007 в розмірі 16 687 доларів США 18 центів, які станом на 04.08.2011 в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становлять 133016 грн 85 коп, 10 906, 68 гривень пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №36 від 14.11.2011 в розмірі 16 687 доларів США 98 центів та 10 906, 68 гривень пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів на предмет іпотеки: нерухоме майно нежиле приміщення хлібопекарні загальною площею 541, 1 кв.м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належи іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріус Борщівського районного нотаріального округу 14.11.2007 за реєстровим № 3318 шляхом продажу з прилюдних торгів, стягнуто з відповідача в користь позивача 1 820 грн сплаченого судові збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду в суді цивільної справи.

Вказане рішення набрало законної сили 20.09.2011 та АБ «УКРГАЗБАНК» отримані виконавчі листи, які неодноразово подавались до примусового виконання, та яке виконано лише у грудні 2023 року.

Виходячи із змісту виписки по рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), відповідачем за період з 05.08.2011 по 12.03.2017 погашено суму боргу в розмірі 1 363 дол. США, залишок непогашеної частини боргу склав 15 324, 18 доларів США (16 687,18 дол. США - 1 363,00 дол. США).

У зв`язку із несвоєчасним виконанням судового рішення, у відповідача виникла заборгованість, яка складається з 3 % річних, та яка нарахована за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 і складає 2081, 47 доларів США.

А тому, просив стягнути з відповідача 3 % річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 за прострочення сплати заборгованості в розмірі 2081, 47 доларів США, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву.

28.02.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими, посилаючись на те, що усі зобов`язання за кредитним договором ним виконані 19 грудня 2023 року в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-292/11, виданого Борщівським районним судом Тернопільської області.

В той же час, позивач звернувся до суду 14 лютого 2024 року з вимогами про стягнені 3% річних за невиконання зобов`язання за кредитним договором за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто після спливу строку позовної давності в частині стягнення за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року.

Щодо посилань позивача на продовження строку позовної давності у зв`язку із встановленням постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, прийнятої відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб, на усій території України» карантину з 12 березня 2020 року, зазначив, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширеннню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 18.06.2020 № 731-IX пункт 3 розділ XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу Україна викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у раї наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Отже законодавцем передбачено, що суд може визнати причини пропуску строку поважними, якщо вони зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Також зазначив, що за даними Єдиного реєстру судових рішень у період карантину ПАТ АБ «Укргазбанк» активно проводило претензійно - позовну роботу та зверталось з позовами до суду. Таким чином, позивач внаслідок запровадження карантину не припиняв своєї діяльності як і не припиняли своєї діяльності суди, а відтак мав об`єктивну можливість звернутися із позовними вимогами до нього в межах трьохрічного строку.

Посилання на п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, також не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки такі зміни були запровадженні Законом № 2120-ІХ від 15.03.2022, тобто після спливу строку позовної давності (14.03.2022 року).

Таким чином, позивач порушив строки звернення до суду з даним позовом щодо стягнення 3% річних за невиконання зобов`язання за кредитним договором за період з 12 березня 2017 року по 14.03.2019 в сумі 857, 22 доларів США.

А тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення 3 % річних за невиконання зобов`язання за кредитним договором за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року з підстав пропущення строку позовної давності.

07.03.2024 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивачем не порушено строку позовної давності і вся сума нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України пред`явлена ним у позові підлягає стягненню з відповідача.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням Борщівського районного суду від 05 серпня 2011 року у цивільній справі №2-292/11, яке набрало законної сили 20 вересня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 , в користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі відділення № 72/19 акціонерного банку «Укргазбанк» (вул.Я.Кондри, м.Борщів, 48700; № НОМЕР_3 в АБ «Укргазбанк», МФО 320478, ЗКПО 23697280) суму заборгованості за кредитним договором № 36 від 14 листопада 2007 року в розмірі 16 687 (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят сім) доларів США 18 центів, які станом на 04 серпня 2011 року в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становлять 133016 грн 85 коп, 10 906, 68 гривень пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №36 від 14 листопада 2011 року в розмірі 16 687 доларів США 98 центів та 10 906, 68 гривень пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів на предмет іпотеки: нерухоме майно - нежиле приміщення хлібопекарні загальною площею 541, 1 кв.м, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріус Борщівського районного нотаріального округу 14 листопада 2007 року за реєстровим № 3318 шляхом продажу з прилюдних торгів; стягнуто з відповідача в користь позивача 1 820 грн сплаченого судові збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду в суді цивільної справи.

Вищенаведене підтверджується копією рішення Борщівського районного суду від 05 серпня 2011 року (цивільна справа №2-292/11).

Поряд з тим, видані Борщівським районним судом Тернопільської області виконавчі листи на виконання рішення суду, неодноразово подавались до примусового виконання, в останнє це відбулось у 2021 та у 2023 роках, що підтверджується копіями постанов про відкриття виконавчого провадження ВП № 66285409 від 26.07.2021, ВП № 71004659 від 10.02.2023, та копіями постанов про закінчення виконавчого провадження ВП № 66285409 від 19.12.2023, ВП № 71004659 від 19.12.2023.

Також встановлено, що рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05.08.2011 року по справі № 2-292/11, виконано лише у грудні 2023 року, що підтверджується виписками по рахункам № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ), № НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ), № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 ), № НОМЕР_11 ( НОМЕР_12 ) № НОМЕР_13 , № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).

В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 цього Кодексу).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15ц.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 62759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 62491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст.11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Суд зазначає, що у рішенні суду від 05 серпня 2011 року визнано грошові зобов`язання відповідача, визначено їх розмір, ці зобов`язання виконані відповідачем через 12 років, тому в цьому випадку положення ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 19 червня 2019 року у справі за номером 646/14523/15ц.

Відповідно до змісту здійсненого позивачем розрахунку та зазначеного в позовній заяві, такий проведено з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Сума заборгованості згідно якої нараховані 3 відсотки річних за період з 12.03.2017 по 02.04.2017 становить 15324, 18 доларів США, з 03.04.2017 по 26.04.2017 15177, 18 доларів США, з 27.04.2017 по 31.05.2017 15028, 18 доларів США, з 01.06.2017 по 29.08.2017 14877, 18 доларів США, з 30.08.2017 по 27.09.2017 14721, 18 доларів США, з 28.09.2017 по 29.10.2017 14570, 18 доларів США, з 30.10.2017 по 28.11.2017 14422, 18 доларів США, з 29.11.2017 по 25.12.2017 14274, 18 доларів США, з 26.12.2017 по 29.01.2018 14132, 18 доларів США, з 30.01.2018 по 26.02.2018 13987, 18 доларів США, з 27.02.2018 по 31.12.2019 13837, 18 доларів США, з 01.01.2020 по 31.12.2020 13837, 18, з 01.01.2021 по 23.02.2022 13837, 18 доларів США.

Відтак, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, нарахованої в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05.08.2011 по справі №2-292/11, складає 2081, 47 доларів США.

У п. 54 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду, вказує на те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних, відповідачем не спростований і такий прийнятий судом.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності в частині стягнення 3% річних за невиконання зобов`язання за кредитним договором за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос" проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia2, заява N 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства2 від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних, яка нарахована за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 за несвоєчасне виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 05.08.2011 по справі №2-292/11.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 р. на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 р. № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин.

Слід також зауважати, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257. 258. 362, 559. 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Разом із тим, внесено зміни до розпорядження КМУ від 25.03.2020 №338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30.04.2023. Також продовжено на всій території України карантин до 30.04.2023 р.

Враховуючи вище викладене, строки, визначені, у т.ч. статтями 257.258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 14 лютого 2024 року, та відповідно положення чинного законодавства, тому за вимогами з 12 березня 2017 року по 14 березня 2019 року строк позовної давності не пропущений.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача 3 % річних від суми боргу за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 року в сумі 2081, 47 доларів США.

Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028 грн за подання позову.

На підставі ст.ст. 526, 530, 625 ЦК України та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263, 265, 279 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_14 , в користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», місцезнаходження: м.Київ вул.Єреванська, 1, , 3 % річних від суми боргу за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 2081 (дві тисячі вісімдесят один) долар США 47 (сорок сім) центів.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» сплачені судові витрати в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі такої скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», місцезнаходження: м.Київ вул.Єреванська, 1, код за .

Відповідач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_14 .

Головуюча: