Номер провадження: 22-ц/813/2164/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат-представник ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 липня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Одеська міська рада, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який обґрунтований такими обставинами.

Позивачка є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований за фактичним використанням на земельній ділянці 668 кв.м., єдиний в`їзд, до якого був у користуванні як попереднього власника, так і у позивачки та є суміжним з земельними ділянками сусідів відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Площа цього проїзду 207,71 кв.м. (шириною 2,50 кв.м.) входила у виділену у 1976 році земельну ділянку загальною площею 602 кв.м.

Відповідачка ОСОБА_3 порушила межі суміжної з позивачкою ОСОБА_1 земельної ділянки, а саме встановила паркан поза встановленими межовими знаками земельної ділянки, яка є у її власності, чим значно зменшила ширину вказаної частини земельної ділянки проїзду, тобто проїзду до житлового будинку належного позивачці, чим порушила пожежні норми, і тим самим чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у її користуванні, при цьому неодноразові вимоги позивачці щодо усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою та перенести свій паркан на встановлені межові знаки відповідачка ОСОБА_3 ігнорує.

Посилаючись на вказані вище обставини, позивачка просила суд зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 , яка є власницею земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023 усунути їй перешкоди у користуванні суміжною земельною ділянкою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтування паркану та відновлення межових знаків земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023 згідно кадастрового плану з Державного земельного кадастру. Вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд вважав, що позивачкою не доведено підстав її позову, оскільки зазначення кадастрового номеру земельної ділянки під житловим будинком, будівлею або спорудою в договорі, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти, є обов`язковим, проте кадастровий номер земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 не присвоювався, земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_5 (попередній власник) приватизована не була, її межі не визначені, таким чином позивачка не набула на неї право власності. Водночас доказами, які містяться у справі підтверджується, що земля від літ. «Д до літ. «А» є проїздом загального користування та належить Одеській міській раді. Особисто відповідачка ОСОБА_3 жодних дій щодо встановлення паркану, будівництва будь-яких будівель, встановлення труб, проведення газопроводу тощо не здійснювала і такий порядок користування земельною ділянкою склався між попередніми власниками сусідніх будівель, а позивачка в свою чергу взагалі не змогла вказати, коли саме відбулось порушення її прав.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 в інтересах якої діє адвокат-представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні її позовних вимог з підстав наведених у тексті оскаржуваного рішення помилковим, тому просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у обсязі, стягнути з відповідачки понесені нею судові витрати.

За доводами апеляційної скарги, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що збільшення площі займаної ОСОБА_5 території з 602 кв.м. (згідно з матеріалами технічної інвентаризації 1976 року) до 668 кв.м. (згідно з матеріалами технічної інвентаризації 2018 року та 2020 року) не відбувалося за рахунок площі ділянки проїзду шириною 2,5 м. до двору житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з провулку, яка, щонайпізніше, з 1976 року в однакових конфігураціях знаходилась у користуванні спочатку ОСОБА_5 , а потім позивачки, і це чітко убачається з матеріалів технічної інвентаризації 1976 року, 1985 року, 2018 року та 2020 року відповідно.

Якщо нерухоме майно належить особі на правовій підставі, то фактичне користування власником нерухомості земельною ділянкою вважається правомірним, навіть не оформлення власником відповідного об`єкта нерухомості права користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти його власності, не вказує на відсутність у нього відповідних прав на таку земельну ділянку. Окрім того, відповідно до п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Наявність чи відсутність кадастрового номеру земельної ділянки та відсутність її приватизації не спростовує сама по собі порушення її прав.

З відомостей з ДЗК чітко вбачається, що з провулку Водного ширина частини земельної ділянки проїду який знаходиться між встановленими межовими знаками земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :43:013:0023), належній на праві власності ОСОБА_3 , з одного боку та встановленими межовими знаками земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: :43:013:0001), використання якої здійснюється ОСОБА_4 , з іншого боку, повинна складати 5,50 м., ширина спірної земельної ділянки у глибині цієї земельної ділянки на межі з ділянкою, використання якої здійснюється ОСОБА_4 , повинна складати 4,09 кв.м., а наприкінці спірної земельної ділянки на межі з ділянкою ОСОБА_3 повинна складати 3,44 м.

Факт встановлення ОСОБА_3 паркану поза встановленими межовими знаками належної їй земельної ділянки підтверджується матеріалами фотофіксації, та висновками судової земельно-технічної експертизи №039/2022, що містяться в матеріалах справи.

ОСОБА_3 не заперечує того, що це паркан її житлового будинку та він встановлений на частині земельної ділянки проїзду, а тому вона як власник цього майна, розміщення якого порушує права інших осіб, має обов`язок усунути відповідні порушення, адже згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Зменшення ширини (звуження) частини спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , якою користується ОСОБА_1 , внаслідок безпідставного встановлення паркану призвело до порушення протипожежних норм, що встановлено висновками комплексної судової земельно-технічної експертизи №039/2022. Таке зменшення ширини порушує права та інтереси позивачки на вільне та безперешкодне користування належним їй майном, його обслуговування, створює перешкоди для проїзду до житлового будинку аварійних служб, швидкої допомоги.

Висновки, викладені у Висновку № 26/23, який надано суду відповідачкою, скаржниця вважає не спростовують обґрунтованості підстав її позову.

Акт обстеження від 01 червня 2021 року №21-0014-14, на який посилався суд першої інстанції, скаржниця вважає є недопустимим доказом.

Окремо в апеляційній скарзі позивачка наголошує на суперечливості позиції суду щодо наявності у суміжних землекористувачів права на спільне користування землями проїзду та відсутність такого у неї.

18 жовтня 2023 року ОСОБА_3 , від імені якої дії адвокат Шляпіна Л.М., подала до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, із заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає, виходячи з такого.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед можуть бути: припинення дії, яка порушує право (п. 3); відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4); примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5).

Згідно з ч.3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У той же час, відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачі.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до ч. 6 ст. 106 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.

Згідно зі ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з п. б) ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2020 року, 1/10 частки житлового будинку, укладеного з ОСОБА_5 , посвідченого Орзіх В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 81, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204487743 від 17 березня 2020 року та на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2020 року 9/10 часток житлового будинку, укладеного з ОСОБА_5 , посвідченого Орзіх В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 79, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204482771 від 17 березня 2020 року.

Право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 належало на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Київської районної ради народних депутатів м. Одеси 29 січня 1987 року, яке було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації за № 20393 стор.169 кн.201 від 10 березня 1987 р.

Відповідно до Довідки № 188 від 23 березня 1976 року, виданої колгоспом ім. К.Лібкнехта, попередньому власнику ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка площею 0,575 га.

Відповідно до технічної інвентаризації, проведеною Одеським бюро технічної інвентаризації 16червня 1976 року та 18 жовтня 1985 року зі схематичним планом земельної ділянки, яка була виділена попередньому власнику ОСОБА_5 розміром 602 кв.м.

02 квітня 2012 року попередній власник ОСОБА_5 подав до Одеської міської ради заяву щодо надання дозволу на оформлення землекористування за адресою: АДРЕСА_1 (вх. № 01-27/К-34-486), що підтверджується відповіддю ОМР № 01-27/К 34-486-08.

Згідно Рішення Одеської міської ради № 5483-VІІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведених земельних ділянок» від 11 грудня 2019 року попередній власник ОСОБА_5 отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою

Відповідно до технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_7 26 лютого 2020 року, загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок, складає 668 кв.м.

Відповідачка ОСОБА_3 є власницею домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 26 жовтня 2013 року, посвідченого Главацьким В.А., приватним нотаріусом Одеського міського округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1920 та власницею земельної ділянки площею 0,0581 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:43:013:0023 на підставі Договору дарування від 26 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу, Главацьким В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1924, отримавши в дар домоволодіння та земельну ділянку від свого батька ОСОБА_8 , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 225097059 від 22 вересня 2020 року.

ОСОБА_8 належав житловий будинок на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого житлокомунвідділом Виконавчого Київської районної ради народних депутатів трудящих м.Одеси від 10 червня 1976 року, а земельна ділянка площею 0,0581 га належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ОД № 062523 від 15 березня 2005 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2013 року у справі № 2-6992/11 було зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_8 перешкоди у користуванні проїздом, що розташований вздовж земельної ділянки ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 та позначений на державному акті на право власності на земельну ділянку серія ОД № 062523 літерами від «Д» до «А», землі, що знаходяться у розпорядженні Одеської міської ради, шляхом звільнення проїзду спільного користування.

У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ІІІД № 062523 літерами від «Д» до «А» позначені землі, що знаходяться у розпорядженні Одеської міської ради, - проїзд.

Згідно висновку судового експерта Рапач К.В., ширина земельної ділянки проїзду становить 2,63 -3,3 м.

Судовим експертом Скибинською Т.М. у висновку від 17 лютого 2023 року № 039/2022 встановлено, що:

1) Фактична межа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , з боку проходу/проїзду не відповідає межі, яка відображена у копії витягу з ДЗК про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування: 11.12.2020 року (а.с. 135, т. 1) від Д до А, сумарною довжиною 51,05 м. (9,5 м. + 2,67 м. + 38,88 м.) (між точками 14-15-16-1) за рахунок того, що:

- по всій довжині фактично межа зміщена в бік проходу/проїзду на 0,83 м. ~ 2,09 м.;

- частина будівель/прибудов на 0,88 м. ~ 1,05 м. виходять за межі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка знаходиться у власності ОСОБА_3

2) Для відновлення межі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , з боку проходу/проїзду, яка відображена у копії витягу з ДЗК про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування: 11.12.2020 року (а.с. 135, т. 1) від Д до А, сумарною довжиною 51,05 м. (9,5 м. + 2,67 м. + 38,88 м.) (між точками 14-15-16-1), необхідно:

- демонтувати металеві ворота, через які здійснюється в`їзд на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 з пров. Водного, та перенести і встановити їх у відповідності до меж, відображених у витягу з ДЗК про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування: 11.12.2020 року;

- демонтувати металевий паркан та паркан із дротяної сітки, які знаходяться з боку проходу/проїзду, який наявний між земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка належить ОСОБА_3 , та земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :43:013:0001, яка належить ОСОБА_4 , та перенести і встановити їх у відповідності до меж, відображених у витягу з ДЗК про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування: 11.12.2020 року;

- демонтувати дві металеві хвіртки, які знаходяться з боку проходу/проїзду, який наявний між земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка належить ОСОБА_3 , та земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :43:013:0001, яка належить ОСОБА_4 , та перенести і встановити їх у відповідності до меж, відображених у витягу з ДЗК про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування: 11.12.2020 року.

3) Встановлено, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , та вхід на цю земельну ділянку здійснюється з боку пров. Водного із проходу/проїзду, наявного між земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка належить ОСОБА_3 , та земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :43:013:0001, яка належить ОСОБА_4 .

4) Ширина проходу/проїзду, який наявний між земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка належить ОСОБА_3 , та земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :43:013:0001, яка належить ОСОБА_4 , з якого здійснюється вхід на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , коливається в діапазоні від 2,58 м. до 3,45 м., що не відповідає:

- п. 6.1.27 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 року № 104, у якому зазначено про те, що: «Для під`їзду до будинків житлових груп, установ і підприємств обслуговування, торгових центрів слід передбачати двосмугові проїзди завширшки не менше 5,5 м, а до окремо розташованих будинків - односмугові проїзди завширшки не менше 3,5 м...»;

- п. 15.3.1 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 року № 104, у якому зазначено про те, що: «Для пожежних автомобілів слід передбачати проїзди завширшки не менше ніж 3,5 м... До житлових і громадських будинків необхідно передбачати проїзди завширшки не менше 3,5 м...».

Колегія суддів, погоджуючись із доводами апеляційної скарги, вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_5 (попередній власник) не сформована, зважаючи на таке.

Земельна ділянка розміром 0,575 га по АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_5 під забудову 23 березня 1976 року (т.1 а.с.20, 109).

За пунктом 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки

Відповідно ж до п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території.

Отже земельна ділянка по АДРЕСА_3 , що перебуває у користуванні ОСОБА_1 , попри не внесення її до Державного реєстру є сформованою.

Колегія суддів також вважає доведеними позивачкою ОСОБА_1 обставини щодо переходу до неї, права користування виділеної ОСОБА_5 земельної ділянки, з огляду на таке.

29 січня 1987 року на підставі рішення Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси від 16 січня 1987 року № 38 ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, збудований на раніше виділеній йому земельній ділянці по АДРЕСА_3 , як на новозбудований житловий будинок, право власності на яке за ОСОБА_5 було зареєстроване в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що в реєстрову книгу внесено запис під № 20393, стр. 169, кн. 201 (т.1 а.с.19).

17 березня 2020 року за договорами купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. та зареєстрованих в реєстрі за №81, №79 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 1/10 та 9/10 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній станом на 17 березня 2020 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (у редакції станом на 17 березня 2020 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 одночасно із правом власності на житловий будинок набула право користування земельною ділянкою, на якій його розміщено та яка є необхідною для його обслуговування, на тих самих умовах і обсязі, встановлених для попереднього власника ОСОБА_5 .

За таких обставин апеляційним судом встановлено, що земельна ділянка, якою користувався попередній власник ОСОБА_5 приватизована не була, тому позивачка ОСОБА_1 не набула на неї право власності, разом з цим посилання суду першої інстанції на таку обставину, як окрему підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нею вказаною вище земельною ділянкою, колегія суддів, зважаючи на встановлені у справі обставини, вважає безпідставними, оскільки позивачка, як користувач земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, має право на захист, зокрема і у судовому порядку, свого особистого немайнового або майнового цивільного права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

У схематичному плані інвентаризаційної справи від 1976 року, складеного 16 червня того ж року, убачається, що домоволодіння по АДРЕСА_3 до основної частини домоволодіння шириною 2, 5 м. та довжиною 51 м. (т.1. а.с.22).

Вказаний проїзд відображений також і у схемі до технічного паспорту 1985 року, складеної 18 жовтня того ж року (т.1. а.с.24зворот).

Колегія суддів також приймає до уваги, що у червні 2019 року ОСОБА_5 звертався до Одеської міської ради із заявою про безоплатну передачу у його приватну власність земельної ділянки площею 0,0575 га, розташованої по АДРЕСА_3 , до якої долучив, зокрема, копію технічного паспорту від 1985 року (т.1 а.с.94).

Згідно листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 12 серпня 2019 року № 01-11/2641-308сп, та доданих до нього додатків, вказана вище земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 , відповідає зонінгу у межах кварталу зони Ж-1 (зона садибної житлової забудови Ж-1) (т.1 а.с.95-96).

Ділянка проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_3 шириною 2, 5 м. та довжиною 51 м. також відображена і на схемі до технічного паспорту 2020 року.

З огляду на вказане, колегія суддів зауважує, що відсутність у матеріалах справи доказів підстав збільшення площі земельної ділянки, зазначеної у документах технічної інвентаризації 1985 та 2020 років не спростовує факту переходу до позивачки права користування, зокрема, земельною ділянкою проїздом, шириною 2, 5 м. та довжиною 51 м., до належного їй на праві власності домоволодіння АДРЕСА_4 , оскільки перебування такої у користуванні спочатку попереднього користувача ОСОБА_5 , а потім і ОСОБА_1 підтверджується зазначеними вище доказами, що містяться у справі.

Стосовно висновку суду, про те, що земля від літ. «Д» до літ. «А» згідно висновку експерта від 17 лютого 2023 року є проїздом загального користування та знаходиться у власності Одеської міської ради, що виключає порушення прав позивачки, колегія суддів зауважує про таке.

Як убачається з копії витягу з Державного земельного кадастру межа земельної ділянки площею 0,0581 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:43:013:0023 від літ. "Д" до літ. "А" сумарною довжиною 51,05 м. межує із землями, що знаходяться у розпорядженні Одеської міської ради (т.1, а.с.133-137).

Як зазначено позивачкою та встановлено апеляційним судом ширина земельної ділянки проїзду до АДРЕСА_1 , що знаходиться у її користуванні та межує із вказаними вище земельними ділянками становить 2,5 метри.

Водночас, як убачається зі знімку Державного земельного кадастру (далі ДЗК) відстань між земельною ділянкою площею 0,0581 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:43:013:0023, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та земельною ділянкою площею 0,0636 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер 0:43:013:0001, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , складає від 3,44 м. до 5,5 м. (т.1 а.с.25-26).

Отже обставини щодо межування земельної ділянки ОСОБА_3 із землями, що знаходяться у розпорядженні Одеської міської ради не виключають факту перебування частини земельної ділянки проїзду шириною 2,5 м. у користуванні позивачки ОСОБА_1 .

Разом з цим, жодним доказом, що містяться у матеріалах цієї справи не підтверджено обставин стосовно площі проїзду, що перебуває у розпорядженні Одеської міської ради, і щодо користування яким між сторонами виник спір, більшої ніж різниця між тією, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 та тією, яка вбачається з відомостей ДЗК.

Висновки судового експерта Рапач К.В. від 05 травня 2023 року № 26/23 ( т. 3 а.с. 39-48) в частині відповідності фактичної ширини проїду зазначеній у технічному паспорті від 16 червня 1976 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі були зроблені без врахування наведених вище обставин, і відомості з ДЗК експертом не досліджувались.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання суду першої інстанції, як на докази у справі на підтвердження обставин стосовно належності проїзду щодо користування яким виник спір Одеській міській раді, а саме на: рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2013 року у справі №2-6992-11 (т.1 а.с.76-77), ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у справі №2-6992-11 (т.1 а.с.72-73), витяг з Державного земельного кадастру (т.1, а.с.133-137), повідомлення ГУ Національної поліції в Одеській області від 06 жовтня 2020 року (т.1, а.с.232), Акт обстеження земельної ділянки Департаменту Земельних ресурсів від 01 червня 2021 року (т.2, а.с. 21-23), оскільки такі не відповідають вимогам визначеним ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Так, як зазначено вище, витяг з Державного земельного кадастру містить інформацію щодо перебування у розпорядженні Одеської міської ради лише частини земельної ділянки, яка безпосередньо прилягає до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:43:013:0023 від літ. "Д" до літ. "А".

Акт обстеження земельної ділянки Департаменту Земельних ресурсів від 01 червня 2021 року, як і висновок експерта складений лише щодо обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , без урахування усіх наведених вище обставин щодо користування ОСОБА_1 частиною земельної ділянки проїду по АДРЕСА_1 .

Щодо інформації, викладеної у повідомленні ГУ Національної поліції в Одеській області від 06 жовтня 2020 року, колегія суддів звертає увагу, що таке повідомлення у відповідний частині не є самостійним джерелом інформації, оскільки зводиться до цитування змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2013 року у справі №2-6992-11.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2013 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2013 року у справі №2-6992-11, встановлено, що земельна ділянка проїзду, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_8 від літ. "Д" до літ. "А" сумарною довжиною 51,05 м. перебуває у розпорядженні Одеської міської ради та знаходиться у загальному користуванні, зокрема, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Отже ОСОБА_1 , до якої перейшло право користування земельною ділянкою, якою користувався ОСОБА_5 , також має право користування такою земельною ділянкою, у реалізації якого їй чинить перешкоди відповідачка ОСОБА_3 .

Колегія суддів також вважає неналежним доказом у справі наданий відповідачкою лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 13 липня 2018 року № 01-26/845 (т.1 а.с.81), адже такий містить інформацію лише щодо частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:43:013:0023, позначеної у Державному акті літерами від «А» до «Б», яка межує із пров. Водним, а не земельною ділянкою вказаного проїзду.

Оцінюючи підстави позову та доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо порушення прав позивачки на користування та обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів, виходить з такого.

Із п. 3 висновку судового експерта Рапач К.В., убачається, що ширина вказаного проїзду становить 2,63 -3,3 м, що відповідає відомостям, зазначеним в технічному паспорті від 16 червня 1976 року, де зазначена ширина проїзду 2,5 метра (т.3 а.с.39-67).

Як убачається із висновку судового експерта № 039/2022, ширина проходу/проїзду між земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, яка належить ОСОБА_3 , та земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :43:013:0001, яка належить ОСОБА_4 , з якого здійснюється вхід на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , і яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , коливається в діапазоні від 2,58 м. до 3,45 м (т.2 а.с. 207-236).

При цьому, як зазначено вище, фактична межа земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , розташованої по АДРЕСА_1 , з боку проходу/проїзду, на якій, зокрема, знаходиться паркан, не відповідає межі цієї земельної ділянки, кадастровий номер :43:013:0023, а саме межа такої по всій довжині фактично зміщена в бік проходу/проїзду на 0,83 м. ~ 2,09 м.

Також згідно експертного висновку № 039/2022, зазначене вище порушення з боку ОСОБА_3 , меж належної їй земельної ділянки зменшує ширину (звужує) єдиного проходу/проїзду, розташованого на частині земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні позивачки ОСОБА_1 , до належного їй житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушуються протипожежні та будівельні норми, встановлені п.п. 6.1.27, 15.3.1 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, зокрема, щодо ширини проїздів до житлових, окремо розташованих будинків.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеними позивачкою обставини про порушення відповідачкою ОСОБА_3 належного їй права на користування земельною ділянкою проїзду, що перебуває у розпорядженні Одеської міської ради та знаходиться у користуванні суміжних землекористувачів, що порушує права ОСОБА_1 на користування та обслуговування належного їй на праві власності майна, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно посилань відповідачки ОСОБА_3 як на обставини якими заперечуються підстави позову ОСОБА_1 , які суд вважав встановленими, зокрема, про те, що вона особисто жодних дій щодо встановлення паркану, будівництва будь-яких будівель, встановлення труб, проведення газопроводу тощо не здійснювала, і такий порядок користування земельною ділянкою склався між попередніми власниками сусідніх будівель, а позивачка в свою чергу взагалі не змогла вказати, коли саме відбулось порушення її прав, апеляційний суд, зауважує про таке.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, відповідачка, заперечуючи проти підстав позову ОСОБА_1 , зокрема, стосовно встановлення забору саме нею та вказуючи, що відповідний порядок користування суміжними земельними ділянками було сформовано ще між попередніми їх власниками, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Водночас таких обставин якими заперечується позов відповідачкою не доведено.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що оскільки вказані вище обставини встановлені під час апеляційного перегляду справи, зокрема, щодо встановлення відповідачкою забору поза меж належної їй земельної ділянки, що обмежує право позивачки на використання, як землі проїзду, що перебуває у загальному користуванні, так і землі, що перебуває у користуванні останньої та призначена для забезпечення належного обслуговування будинку, який їй належить, свідчать про те, що у цьому випадку має місце триваюче порушення прав позивачки, тому немає значення коли саме позивачка дізналась про порушення своїх прав, оскільки вирішальним є встановлення обставин щодо наявності порушеного права останньої, за захистом яких позивачкою подано цей позов.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , з підстав наведених у змісті оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 2, ч.ч.1-3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Підсумовуючи вказане вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З огляду на те, що позивачкою жодних розрахунків понесених нею судових витрат не подавалось, апеляційний суд вважає, що на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви (840, 80 грн (т.1 а.с.9) та апеляційної скарги (1 488,60 грн (т.3 а.с.132) у розмірі 2 102, 01 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат-представник ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Одеська міська рада, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Зобов`язати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є власницею земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у користуванні суміжною земельною ділянкою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтування паркану та відновлення межових знаків земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :43:013:0023, згідно кадастрового плану з Державного земельного кадастру.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 2 102, 01 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова