ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/9045/20
Номер провадження 22-ц/818/100/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, а також апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року в складі судді Губської Я.В. у справі № 953/9045/20 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю державної виконавчої служби,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю державної виконавчої служби.

Позов мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтаві від 14 грудня 2009 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської обласної митниці щодо стягнення 5000 грн відшкодування моральної шкоди та 793,08 грн матеріальної шкоди.

21 листопада 2013 року на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист №-2-2/09, який відразу був пред`явлений позивачем до виконання у Київський районний відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Між тим даний державний орган, попередник нинішнього відповідача, з самого початку зайняв неправову позицію щодо відмови у відкритті виконавчого провадження. Майже два роки ОСОБА_1 оскаржував в судах України численні відмови у відкритті виконавчого провадження, які постановлював старший державний виконавець Київського районного відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Марченко О.М.

Вважає, що виконавець, нехтуючи законом і правами конкретного громадянина, виносив незаконні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження у справі про стягнення коштів з державного органу. Ці протиправні дії і постанова виконавця від 20 серпня 2014 року визнані незаконними і скасовані ухвалами Октябрського районного у м. Полтаві суду від 17 жовтня 2014 року і 19 лютого 2016 року у справі №554/13416/14-ц, та від 06 травня 2015 року по справі № 554/13412/14-ц.

10 червня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 47803733.

20 лютого 2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управлінню державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 47803733 за правилами пункту 3 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Дана постанова від 20 лютого 2017 року була в судовому порядку оскаржена стягувачем - ОСОБА_1 і ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 травня 2017 року у справі № 554/1860/17 визнана незаконною та скасованою, зобов`язано державного виконавця або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області усунути порушення та здійснити примусове виконання виконавчого листа 2-2/09 від 21 листопада 2013 року. На виконання даної судової ухвали державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області 19 липня 2017 року було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 47803733.

Однак, державний виконавець жодних дій щодо примусового виконання рішення суду від 14 грудня 2009 року та стягнення коштів на користь стягувача ОСОБА_1 не було здійснено. Між тим, національне законодавство, слідуючи вимогам міжнародного права, запровадило конкретні механізми виконання судових рішень, де боржником є державний орган. В Україні з 2012 року діє спеціальний закон «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який регулює порядок виконання рішень судів України, за якими боржниками є державний орган, державне підприємство, установа, організація. Згідно з перехідними положеннями даного закону виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені вище суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби. Відтак, ОСОБА_1 звернувся з заявою про примусове виконання судового рішення до Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Харківській області.

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26 квітня 2018 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП № 47803733 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 21 листопада 2013 року у справі № 2-2/09.

Позивач, як стягувач, права якого на отримання виконання остаточного судового рішення систематично нехтуються державною виконавчою службою, знов звернувся до суду з вимогою про визнання відповідної постанови виконавця недійсною і скасування її. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2018 року у справі № 554/6803/18, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року дана постанова виконавчої служби визнана незаконною і скасована.

Рішення судів України про скасування останньої постанови державного виконавця від 26 квітня 2018 року про закінчення виконавчого провадження АСВП № 47803733 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 21 листопада 2013 року у справі № 2-2/09 набрали законної сили у грудні 2018 року. Позивач наголошує, що рішення судів мають виконуватися, в цьому полягає принцип res judicata, покладений в основу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач зазначив, що виконавче провадження, попри рішення суду, не поновлене. Між тим, державний виконавець, виконуючи рішення судів України, мусив ще у грудні 2018 року поновити виконавче провадження і передати його на виконання до органу державного казначейства. Бездіяльність органу держави щодо виконання своїх обов`язків триває без жодних перспектив її припинення, що наносить значну шкоду позивачеві. Звертає увагу на те, що державною виконавчою службою протизаконно тривалий час відмовлялося у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 21 листопада 2013 року у справі № 2-2/09, цей факт встановлений судами у рішеннях. Починаючи з 10 червня 2015 року, відкрите виконавче провадження, проте жодних дій щодо його реалізації відповідачем не вчинялося, незаконно закривалось виконавче провадження. Крім того, державний виконавець півтора року не відновлює неправомірно закінчене ним виконавче провадження, впродовж тривалого часу всупереч вимог чинного законодавства України державна виконавча служба не вчиняє жодних дій щодо примусового стягнення вказаної суми за рішенням суду, не контролює необхідних фінансових процедур щодо погашення боргу Головним управлінням Державного казначейства у Харківській обл. Невиконання рішення суду на протязі тривалого проміжку часу завдало йому моральну шкоду. Крім того, вважає, що на його користь підлягає стягненню сума матеріальної шкоди у розмірі неотриманої внаслідок незаконної бездіяльності відповідача суми визначеного судом боргу в розмірі 5 793,08 грн та 3 % річних від цієї суми.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України на свою користь 6523,01 грн матеріальної шкоди та 700 000,00 грн моральної шкоди, завданих неправомірними діями відповідача Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

16 листопада 2020 року Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) подав відзив на позов в якому просило відмовити у задоволенні позову.

Відзив на позов мотивовані тим, що Державна казначейська служба здійснює безспірне списання коштів державного бюджету, а головне управління Державної казначейської служби України не має відповідних бюджетних призначень за програмою КПКВ3500440 та забезпечує лише передачу відомостей до Казначейства України, оскільки позов не містить доказів щодо передачі до Головного управління Державної казначейської служби України документів про стягнення коштів на його користь за судовим рішенням, вимоги даного позову є безпідставними, а лікарняні листки не перебувають у причинному зв`язку з діями органу виконавчої влади щодо виконання рішення.

23 квітня 2021 року Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області подало відзив на позов в якому просило відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що державним виконавцем вчинялися виконавчі дії з приводу виконання виконавчого листа виданого Октябрським районним судом м. Полтави 21 листопада 2013 року у справі № 2-2/09, однак боржника у виконавчому провадженні Харківську обласну митницю згідно листа від 07 липня 2015 року припинено, тому виконавче провадження постановою від 20 лютого 2017 року було закінчено у зв`язку із припиненням юридичної особи-боржника. В подальшому, виконавче провадження № 47803733 з примусового виконання вказаного виконавчого листа було відновлено, однак станом на 26 квітня 2018 року виконавчий лист від 22 листопада 2013 року по справі № 2-2/09 не був пред`явлений до виконання в порядку встановленому статті 41 ЗУ «Про виконавче провадження», тому постановою від 26 квітня 2018 року вказане виконавче провадження було закрито.

На виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2018 року, виконавче провадження № 47803733 було відновлено, 22 лютого 2021 року державний виконавець звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, таким чином дії виконавця були спрямовані на реальне виконання рішень, що виконувалися в межах виконавчого провадження № 47803733, а ОСОБА_1 штучно створював перешкоди у виконанні виконавчого документа, таким чином його вимоги про відшкодування справедливої сатисфакції є безпідставними.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 100 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з Харківської митниці на його користь грошових коштів в розмірі 5793,08 грн протягом тривалого часу та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд першої інстанції вважав, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода саме у розмірі 100 000 грн.

16 серпня 2023 року Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвали нове яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Головне управління вжило всіх заходів щодо виконання виконавчого документу. Крім того, єдиним доказом того, що позивачу була завдана моральна шкода є медичні довідки та листи непрацездатності. Позивачем не було надано до суду експертний висновок а лише довідки та листи непрацездатності, а тому судом повністю проігноровано та не взято до уваги те, що вказані довідки можуть бути отримано незаконним шляхом або взагалі є недостовірними.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року визнано неподаною і повернуто апелянту.

30 листопада 2023 року Головне управління Державного казначейства у Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило скасувати рішення суду на ухвалити нове про відмову у позові.

Відзив мотивовано тим, що Головне управління підтримує апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції. Крім того, факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили та завданої шкодою. Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіють моральну шкоду. Зазначають, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення в порядку статті 447 ЦПК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди та не підтверджують факт спричинення моральної шкоди, оскільки входить до механізму судового контролю та формою реалізації процесуальних прав.

15 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення змінити та ухвалити нове яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 700 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за законом державна виконавча служба взагалі не вправі здійснювати дії щодо примусового виконання рішень судів про стягнення коштів з владного органу, вона може лише передати всі матеріали відкритого нею виконавчого провадження до органу державного казначейства, якому притаманні всі функції виконавчої служби. Зазначає, що порушення його права - не передання виконавчою службою матеріалів виконавчого провадження до компетентного органу - державного казначейства, триває сьогодні уже упродовж 10 років: від моменту видачі судом виконавчого листа він залишається не виконаним. При цьому вимоги про відшкодування нанесеної йому моральної шкоди постійно тривають і збільшуються за обсягом, бо відповідач упродовж вже понад 10 років продовжує порушувати його цивільні права. Нанесену шкоду у формуванні життєвих планів, недосягнутих життєвих здобутків ніякими грошима виправити не можна. Але, позаяк законодавець передбачає саме такий спосіб відшкодування, його розмір має бути хоч приблизно адекватним нанесеній шкоді. Він вирахував таку компенсацію у розмірі 700 000,00 грн, хоча за минулі три роки триваюча моральна шкода зросла. Крім того, просив також виправити технічну помилку суду першої інстанції, який не вказав в резолютивній частині рішення про стягнення з відповідача 5 793,08 грн на виконання виконавчого листа 2-2/09 від 21 листопада 2013 року.

04 січня 2024 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він просив апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Відзив мотивований доводами які є аналогічними доводам викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Відповідачі по справі відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 01 лютого 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 05 січня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 2, а.с.160-161), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки;

Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області отримано 02 січня 2024 року (том 2, а.с. 149);

Головним управлінням Державного казначейства у Харківській області отримано 03 січня 2024 року (том 2, а.с. 150)

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишенню без задоволення а апеляційна скарга Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2009 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської обласної митниці щодо стягнення 5000 грн. відшкодування моральної шкоди та 793,08 грн. матеріальної шкоди.

21 листопада 2013 року на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист № 2-2/09, який був пред`явлений до виконання у Київський районний відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Вказані обставини встановлені ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2014 року та не оспорювалися сторонами під час судового розгляду (т. 1, а.с. 10-11).

Згідно ухвали Октябрського районного суду у м. Полтаві від 17 жовтня 2014 року і 19 лютого 2016 року у справі № 554/13416/14-ц, та від 06 травня 2015 року по справі № 554/13412/14-ц встановлено протиправні дії державного виконавця Київського районного відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та скасовано постанову державного виконавця від 20 серпня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження, зобов`язано прийняти виконавчий лист №-2-2/09 від 21 листопада 2013 року до виконання та виконати рішення, в порядку, визначеному законодавством (т., а.с. 10-11, 14-17).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/1860/17 від 26 травня 2017 року встановлено, що 10 червня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 47803733.

20 лютого 2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управлінню державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 47803733, ця постанова була визнана незаконною та скасовано, зобов`язано державного виконавця або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області усунути порушення та здійснити примусове виконання виконавчого листа № 2-2/09 від 21 листопада 2013 року (т.1, а.с. 18-19).

Відповідно до постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2018 року по справі № 554/6803/18, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26 квітня 2018 року неправомірно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 47803733 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 21 листопада 2013 року у справі № 2-2/09, вказану постанову скасовано, визнано бездіяльність щодо невиконання виконавчого листа № 2-2/09 від 21 листопада 2013 року неправомірною (т. 1, а.с. 20-24).

Згідно зі положеннями статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно статті 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Згідно частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в ч. 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Тому, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити із положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Частиною 2 статті 1667 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пунктом 3 вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинен ня шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби призвела до тривалого невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом та трьох процентів річних від простроченої суми, яка складає 6523,01 грн та моральної шкоди в розмірі 700 000,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17, від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17, від 12 серпня 2020 року у справі №761/7165/17.

Оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив надмірну тривалість невиконання рішення суду, внаслідок чого ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Врахуючи всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, суд апеляційної інстанції, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача з 100 000 грн до 20 000 грн, що є достатнім та розумним відшкодуванням.

Рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Помилковими є доводи апеляційної скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги, зокрема, заподіяння йому моральної шкоди, оскільки рішення суду першої інстанції у незміненій частині ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними та допустимими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильність вирішення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга в цій частині мотивована тим, що розмір стягнутої судом суми на відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Проте ці як і інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до власного тлумачення позивачем норм права, незгоди з висновком суду щодо встановлення обставин справи, переоцінки доказів.

Також, клопотання ОСОБА_1 про виправлення технічної помилки суду першої інстанції, яким в резолютивній частині рішення не зазначено про стягнення з відповідача 5 793,08 грн на виконання виконавчого листа 2-2/09 від 21 листопада 2013 року, суд не приймає до уваги, оскільки вказана позовна вимоги судом першої інстанції розглянута та залишена без задоволення.

Крім того, питання про виправлення описки вирішується судом який ухвалив рішення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При зверненні з позовом до суду судовий збір підлягав сплаті у розмірі 7064,23 грн.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме - на 2,83 % (20 000 х 100) : 706523,01, то судовий збір пропорційно задоволеним вимогам становить суму 199,91 грн (7064,23 х 2,83 %), яка підлягає стягненню з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиціїв дохід держави за розгляд справи у суді першої інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги документально підтверджено, а саме 2684,00 грн (платіжним дорученням (квитанція) від 02 серпня 2023 року № 286983315 (т. 2, а.с. 36)), разом з тим за подання апеляційної скарги сума судового збору становила 1500,00 грн, оскільки рішення оскаржується тільки в задоволеній частині позову.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог - 1457,55 грн сплаченого судового збору (1500 х 97,17 %).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції за рахунок держави має бути компенсований судовий збір у розмірі 1257,64 грн (1457,55 - 199,9 (судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції))

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиціїзадовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції() судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1257 (одна тисяча двісті п`ятдесят сім) грн 64 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2024 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

Б.В. Яцина