Номер провадження: 22-ц/813/1393/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника відповідача Кізко Л.С.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ»,апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Кредобанк» - Кізко Лесі Сергіївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

09.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору та просив визнати недійсним правочин кредитний договір CL №240067 від06.12.2019 року.

В обґрунтування позову вказував, що 06.12.2019 року між ним та відповідачем в Одеській філії ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір CL №240067, відповідно до якого позивач отримав у відповідача на поточні потреби кредит у розмірі 348 041, 19 грн., які були перераховані на поточний рахунок позивача НОМЕР_1 , відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк», який знаходився по вул. Рішельєвська, буд. 11а у м. Одесі.

Крім того, позивач вказував, що на момент укладання оспорюваного договору він був дієздатним, однак знаходився у стані, в якому не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки страждає на психічну хворобу, що може бути підтверджено шляхом ретроспективної судової психіатричної експертизи (т.1, а.с.1-2).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № CL-240067, укладений 06.12.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» (т.2, а.с.146-155).

В апеляційній скарзі представник АТ «Кредобанк» - Кізко Л.А., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року, та просить ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (т.2, а.с.160-170).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи було визначено склад суду: головуючий суддя Кутурланова О.В., судді: Бездрабко В.О., Приходько Л.А. (т.2, а.с.171).

У зв`язку із достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Кутурланової О.В. на підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (із змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), на підставі пункту 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.), визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Бездрабко В.О., Приходько Л.А. (т.2, а.с.198).

З підстав наведених вище, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.06.2023 року судді Бездрабко В.О., Приходько Л.А. були замінені на суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т.2, а.с.200).

Крім того, у зв`язку із перебуванням судді Громіка Р.Д. у відпустці, протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 07.02.2024 року його було замінено на суддю Дришлюка А.І. (т.2, а.с.237-238).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю представника АТ «Кредобанк» - адвоката Кізко Л.С., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника АТ «Кредобанк» - адвоката Кізко Л.С. (т.2, а.с.206-208), ухвалою колегії суддів від 01.11.2023 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.2, а.с.212), про що учасники справи були належним чином повідомлені, в тому числі й ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Судакова В.В. (т.2, а.с.219-222).

Разом з тим, інші учасники справи заяви про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надали.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше ніж пів року (т.2, а.с.171а), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції, за відсутності позивача ОСОБА_1 та його адвоката Судакова В.В., за участю представника відповідача ОСОБА_2 .

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що аналізуючи усі докази в сукупності, покази свідків, ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору № CL-240067 від 06.12.2019 року за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, пов`язаних з укладення кредитного договором.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2019 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено кредитний договір № CL-240067 від 06.12.2019 року, відповідно до якого позивач отримав у відповідача кредит у розмірі 348 041, 19 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, позивач вказував, що на момент укладення оспорюванного договору він був дієздатним, однак знаходився у стані, в якому не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, оскільки страждає на психічну хворобу, що може бути підтверджено шляхом ретроспективної судової психіатричної експертизи.

Із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 №4327, який знаходився на стаціонарному лікуванні з 25.11.2019 року по 06.12.2019 року, вбачається діагноз ОСОБА_1 : біполярний афективний розлад особистості. Маніакально-депресивний синдром. Поточний маніакальний епізод (т.1, а.с.219-231).

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що кредитний договір позивачем було укладено одразу після виписки з лікарні. З пояснень позивача та свідків вбачається, що коли позивач брав у банку кредит, він знаходився у хворобливому стані, та не усвідомлював своїх дій, у нього була депресія, були психічні розлади, був дуже збуджений.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта КНП «ООМЦПЗ» Одеської обласної ради №531 від 22.09.2021 року, за результатами проведеного комісійного амбулаторного судово-психіатричного дослідження, комісія судових експертів-психіатрів дійшла до висновків, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 06.12.2019 року, під час укладення правочину - кредитного договору CL №240067 з відповідачем страждав на хронічний стійкий психічний розлад, у вигляді «біполярного афективного розладу, із частою зміною фаз, текучий маніакальний епізод, із психотичними симптомами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F31.2» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого він, станом на 06.12.2019 року, під час укладання правочину - кредитного договору CL №240067 з ПАТ«Кредобанк», не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.45-52).

Згідно з ч.1 ст. 30 Цивільного кодексу (далі ЦК) України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, ст. 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч. 2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Тобто вчиняючи правочин, фізична особа повинна усвідомлювати значення своїх дій та мати можливість керувати ними.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта КНП «ООМЦПЗ» Одеської обласної ради №531 від 22.09.2021 року, за результатами проведеного комісійного амбулаторного судово-психіатричного дослідження, комісія судових експертів-психіатрів дійшла до висновків, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 06.12.2019 року, під час укладення правочину - кредитного договору CL №240067 з відповідачем страждав на хронічний стійкий психічний розлад, у вигляді «біполярного афективного розладу, із частою зміною фаз, текучий маніакальний епізод, із психотичними симптомами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F31.2» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого він, станом на 06.12.2019 року, під час укладання правочину - кредитного договору CL№240067 з ПАТ «Кредобанк», не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.45-52).

Ці факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини, висновок судово-психіатричної експертизи є чітким, повним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги про необґрунтованість та невідповідність таких висновків матеріалам справи, є неспроможними.

Відповідно до положень ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив що під час надання кредитного договору CL №240067 від 06.12.2019 року, ОСОБА_1 відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій, пов`язаних з укладенням такого, тобто надано висновок щодо нездатності позивача усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Більше того, на переконливу думку суду першої інстанції, з чим повністю погоджується суд апеляційної інстанції, висновок судово-психіатричної комісійної експертизи є категоричним і не ґрунтується на припущеннях.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги про те, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможнісь ОСОБА_1 в момент укладення ним кредитного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, то ці доводи не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, і є особистим тлумаченням відповідача висновків судової експертизи, яка, як було зазначено вище, є категоричним і не ґрунтується на припущеннях.

Крім того, в суді першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили той факт, що ОСОБА_1 на час укладення кредитного договору дійсно хворів та мав психічні розлади.

Більше того, слід зазначити, що суд першої інстанції вірно не вбачав підстав для проведення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки заявлене клопотання не містило переконливих доводів неповноти, неясності чи необґрунтованості первинного висновку експертизи, крім сумнівів відповідача. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що висновок судово-психіатричного експерта КНП «ООМЦПЗ» Одеської обласної ради №531 від 22.09.2021 року є обґрунтованим, і таким, що не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів у його правильності.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Кредобанк» - Кізко Лесі Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.02.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М.Драгомерецький

А.І. Дришлюк