КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3179/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 13 вересня 2019 року він звернувся із заявою до Генеральної прокуратури України, в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування, проте, такі відомості на час розгляду скарги до ЄРДР не внесені.

Вказував, що 08 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду було відновлено його конституційні права та зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 13 вересня 2019 року №2/34.

Вважає, що суд підтвердив факт незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування.

На підставі наведеного, позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав на відшкодування заподіяної шкоди ОСОБА_1 - 110 229 537 грн 40 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що казначейство не має правових відносин з потерпілим і на підставі цього всі його можливі відзиви на позов та думки щодо змісту вимог потерпілого не мають жодної юридичної сили, так як, на його думку, Казначейство за правовим статусом є лише технічним виконавцем судового рішення.

Тобто, суд мав чітко встановити повноваження учасників розгляду та, відповідно, законність взяття до уваги їхніх заперечень (думок, припущень).

Громадянин України у статусі потерпілого звернувся до суду за судовим захистом порушених конституційних прав (ст.ст.1, 3, 8, 19, 55, 129, 129-1 Конституції України) представниками держави Україна, а не по нагляд за законністю дій та рішень уповноважених осіб (у тому числі, правоохоронних органів).

Тобто, процесуальні дії суду мають відповідати ст.ст.1, 3, 8, 19, 55, 129, 129-1 Конституції України, ч.1 ст.2 ЦПК України. Дії судді також регламентовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому, основоположним у справі (джерелом позову та шкоди) є порушення конституційних прав громадянина України щодо забезпечення судом (створення судом умов) виконання ухвали від 22.01.2018 року, постановленої слідчим суддею у захист його конституційних прав та звернення його до суду по забезпечення судом (створення судом умов) забезпечення цих його конституційних прав за ст.129 Конституції України у вигляді виконання ухвали від 22.01.2018 року.

Але суд не навів своє рішення у частині забезпечення (створення умов) наведених конституційних прав (забезпечення виконання ухвали від 22.01.2018), у той час як забезпечення цих конституційних прав судовим рішенням робить рішення суду автоматично незаконним через те, що неможливо вважати громадянина України не потерпілим, коли не виконано судове рішення, яке постановлено у захист його прав; факт потерпілості автоматично вимагає факту відшкодування.

Тобто, суд відмовився виконати ст.ст.1, 3, 8, 19, 55 Конституції України, ч.1 ст.2 ЦПК України, присягу судді за допомогою заяви, що він здійснює лише нагляд за законністю - це суд може робити лише стосовно юридичної особи.

Але судами зазнається, що такий позов є захистом цих невід`ємних (конституційних) прав.

Суд подав суть справи як правові відносини згідно ст.1176 ЦК України, не довівши, що предметом позову є шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Слід взяти до уваги, що суд був зобов`язаний на виконання ст.263 ЦПК України навести докази існування вищенаведених правових відносин згідно ст.1176 ЦК України, але цього не зробив, так як не наведено судом жодного достовірного та достатнього доказу. І зроблено це через не існування взагалі доказів щодо обставин згідно ст.1176 ЦК України.

У той же час судом не спростовано жодного факту порушення конституційних прав потерпілого громадянина України за ст.ст.1, 3, 8, 19, 32, 38, 55, 129, 129 -1 Конституції України, наведених у позові - є, наприклад, порушення конституційних прав у вигляді незаконних дій мера м.Львова; невиконання ухвали від 22.01.2018 року; незаконних дій уповноважених осіб ГУ НП у Львівській області при отриманні заяви №5; незаконних дій Генерального прокурора при отриманні заяв №№2, 25 - ці факти наведені у матеріалах справи (у тому числі, у додатках) і мають статус достовірних та достатніх доказів на відміну від наведених судом припущень.

Підстави невідображення цього в судовому рішенні мали бути наведені у разі виконання судом ч.1 ст.2, ст.263 та п.п.2, 3, 6 ч.4 ст.265 ЦПК України, ст.ст.1, 3, 8,19, 32, 38, 55, 129, 129-1 Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус судців», присяги судді.

Також судом не надано обов`язкові відповіді на чисельні питання позову.

Відповідно, судом незаконно не взято до уваги та не спростовано, що правовими відносинами позову є правові відносини за ст.ст.1173, 1174 ЦК України, а не за ст.1176.

Суд незаконно (самовільно) звузив (обмежив, визначив) межі розгляду справи в порушення меж, встановлених потерпілим громадянином України у позові.

Так, межі позову - від початку народної ініціативи (2017 рік) до факту постановлення ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду Т.Р.Хамзіна від 08.10.2019 року та наслідків у вигляді спричиненої шкоди (у тому числі, моральної) по день подання позову (17.10.2021).

Замість цього суд розглянув правові відносини виключно у межах від 13.09.2019 року (подання заяви №2) до 08.10.2019 року ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду Т.Р.Хамзіна).

Є необхідним взяти до уваги, що суд (жоден суд) не має процесуальних повноважень на не наведення у рішенні досліджень джерела шкоди (виведення джерела шкоди за межі позову).

Наслідком стало не взяття до уваги достовірних та достатніх доказів незаконних дій наведених у матеріалах справи (позові та додатках) представників держави Україна, дій потерпілого громадянина України по боротьбі проти цих порушень у вигляді боротьби за свої наведені конституційні права та доказів наслідків впливу незаконних дій представників держави Україна на потерпілого громадянина України, які автоматично роблять судове рішення незаконним.

Також зазначає, що суд не навів підстави, на яких ним вчинено не взяття до уваги, наприклад, висновку Верховного Суду у постанові від 10.02.2021 року (справа №761/24143/19) - "Отже, судам слід перевірити чи спростовано відповідачем належними та допустимими доказами факт завдання позивачу моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України)". Тобто, суд порушив ч.4 ст.263 ЦПК України та не навів підстав її невиконання.

Верховним Судом визначено, що доказування спричинення моральної шкоди покладається не на потерпілого громадянина, а на уповноважених осіб держави Україна, які порушили наведені конституційні права останнього - суд відмовився виконати ч.4 ст.263 ЦПК України.

Суд порушив ст.263 та п.п.2, 3, 6 ч.4 ст.265 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази чи фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування, та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в розмірі 110 229 537 грн 40 коп.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Генеральної прокуратури України, в якій просив внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого антикорупційного суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 13 вересня 2019 року.

08 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 13 вересня 2019 року № 2/34.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна, позивачу завдано моральної шкоди.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

За вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі змістом ч.1 статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Факт того, що ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 13 вересня 2019 року, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Генеральної прокуратури України, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди.

Права позивача у зв`язку із не внесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 08 жовтня 2019 року, що є достатньою сатисфакцією з урахуванням обставин цієї справи.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування, та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в розмірі 110 229 537 грн. 40 коп.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено суду наявності завданої моральної шкоди, протиправності діяння його заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: