провадження № 22-ц/824/335/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мазуркевичем Миколою Антоновичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) Алли Миколаївни про визнання договору довічного утримання недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 07 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою Аллою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі під номером 593.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 07 серпня 2015 року, позивач посилався на те, що на час укладання спірного правочину ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім цього зазначав, що при посвідченні договору нотаріусом грубо порушено Закон України «Про нотаріат».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_3 , 1947 року народження, яка проживала в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що її похованням він займався особисто, а після похорон, переглядаючи документи дізнався, що під час життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 його померла сестра уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Анцифєровою А.М. Згідно зазначеного договору, належна померлій квартира була передана у власність ОСОБА_2 , який зобов`язується утримувати ОСОБА_3 довічно. В позовній заяві зазначив, що кооперативний пай за квартиру, у якій жила до смерті його сестра був виплачений позивачем. Позивач завжди з сестрою підтримував родинні стосунки, з урахуванням стану її здоров`я, підтримував її морально і матеріально, приймав участь в її забезпеченні та лікуванні. Останніх два місяці перед смертю позивач з сестрою проживав разом. Позивач зазначив, що його сестра стояла на обліку у Київській психоневрологічній лікарні № 2, їй діагностували епілептичний психоз БДУ, а тому вказаний договір сестра підписала саме в період, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Її волевиявлення не було вільним, не відповідало внутрішній волі, та вона не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а приватним нотаріусом Анцифєровою А.М. не було дотримано всіх необхідних дій для правильності вчинення відповідної нотаріальної дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2022 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєров ої ) Алли Миколаївни про визнання договору довічного утримання недійсним - передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03 серпня 2023 року у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеними рішеннями суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Мазуркевича Миколу Антоновича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати у частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з порушенням

статей 203, 209, 215 ЦК України.

Апелянт, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, просить суд апеляційної інстанції врахувати, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим у частині у зв`язку з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильної оцінки доказів і неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин даних правовідносин.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що він не оскаржує рішення суду в частині підстави позову, передбаченої статтею 225 ЦК України.

В той же час апелянт вважає, що договір довічного утримання не відповідає вимогам статей 203, 209, 215 ЦК України щодо змісту та форми правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, у зв`язку з чим не міг бути посвідчений нотаріусом.

Зазначив, що судом не були досліджені документи, що стали підставою укладення договору довічного утримання, відповідачем 1 не було надано відзиву позивачу та відповідачу 2.

Позивач оспорює правочин з підстав грубого порушення цивільного законодавства при його посвідченні приватним нотаріусом, що порушує його права та інтереси, оскільки він є єдиним спадкоємцем померлої сестри.

Так, згідно частин 2, 3 статті 43 Закону України «Про нотаріат», при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулись за і вчиненням нотаріальних дій, встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

В той же час особа ОСОБА_3 приватним нотаріусом не була встановлена, не вимагалось довідки про те, що вона не страждає на психічний розлад, не приймалось заходів для встановлення факту відсутності опіки або піклування над цією особою, але на вказану обставину суд уваги не вернув і не дав оцінку цьому.

Апелянт зазначив, що договір довічного утримання не міг бути посвідчений нотаріусом, оскільки він не відповідав вимогам, встановленим частиною першою

статті 203 ЦК щодо змісту правочину. Крім того, нотаріус, після підпису договору його учасниками, внесла зміни до його тексту, що вплинуло на його істотні умови, а саме, питання належності відчужуваної квартири. Так, у посвідчувальному написі даного договору первинно було зазначено, що нотаріус перевірила належність відчужуваної квартири « ОСОБА_5 », а в подальшому приватний нотаріус закреслила вказане ПІБ і зверху від руки написала « ОСОБА_3 », завірила це своїм підписом з проставлянням печатки, але при цьому не вказала дату виконання таких змін.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив. Згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.27 т.2) до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Від відповідачів ОСОБА_2 та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) Алли Миколаївни надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Судом першої інстанції було встановлено, що 07 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернулась з власноручно написаною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрової) Алли Миколаївни з проханням посвідчити Договір довічного утримання між нею та ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви, стверджувала, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно на власний розсуд, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті. Розуміє значення та умови цього договору довічного утримання та його правові наслідки, які їй роз`ясненні нотаріусом. Підтверджує дійсні наміри при його укладанні. Зазначає, що її волевиявлення при укладанні договору довічного утримання є вільним. Даний договір підписано без будь-якого фізичного чи психологічного тиску. Родичі на квартиру не претендують та претензій не мають.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

07 серпня 2015 року укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою А.М., зареєстровано в реєстрі за 3594, зареєстровано в реєстрі для заборони за №30.

Відповідно до Договору, сторони, діючи добровільно та перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладання Договору, без будь якого примусу та погроз, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали даний Договір.

Відповідно до пункту 1 Договору ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_2 отримує у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та взамін чого, ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_3 утриманням довічно на умовах цього Договору.

Згідно із пунктом 7 Договору ОСОБА_2 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_3 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які ОСОБА_3 самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовились, що отримання оцінюється сторонами за спільною згодою в розмірі 750 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватись ОСОБА_2 шляхом безготівкового або поштового переказу, або готівкою під розписку. Крім вищевказаної суми ОСОБА_2 зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того з ким вони укладені. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись ОСОБА_3 шляхом безготівкового або поштового переказу, або готівкою під розписку. ОСОБА_3 має надсилати один раз в три місяці на адресу набувача копії квитанції усіх комунальних послуг. У випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення ОСОБА_3 іншими видами матеріально забезпечення чи догляду ОСОБА_2 самостійно, на свій власний розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбачених цим Договором, згідно обумовлений сум. ОСОБА_2 зобов`язується здійснити поховання ОСОБА_3 після її смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання через поважні причини.

Грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладання Договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою до дому або готівкою на руку під розписку або на розрахунковий рахунок банківської установи. Сума грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 54 000,00 грн, які ОСОБА_3 отримала повністю під розписку від ОСОБА_2 перед підписанням цього Договору (пункт 8,9 Договору).

ОСОБА_3 засвідчила, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами цього Договору (пункт 10 Договору).

Згідно із пунктами 12, 13 Договору ОСОБА_2 гарантує, що ОСОБА_3 залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі. ОСОБА_2 не має право виселяти та реєструвати в квартиру інших осіб. Право власності на квартиру у ОСОБА_2 виникає з моменту державної реєстрації цього Договору.

Відповідно до Паспорту до «Договору про довічного утримання» розмір одноразової виплати при підписанні договору становить 54 000,00 грн, розмір щомісячного платежу 750,00 грн. Визначено розмір платні (орієнтовний) за квартиру включаючи комунальні платежі. ОСОБА_3 своїм підписом засвідчила, що їй відомо що Договір довічного утримання припускає тільки виплату грошей та що після підписання Договору вона перестає бути власником квартири, залишаючись користувачем квартири до кінця свого життя. Права і обов`язки власника перейдуть до ОСОБА_2 .

Згідно із розписок, написаних власноручно ОСОБА_3 від 07 серпня 2015 року, остання отримала від ОСОБА_2 750,00 грн в рахунок щомісячного платежу за серпень та суму в розмірі 45 000,00 грн в рахунок одноразової виплати згідно Договору довічного утримання № 593 від 7 серпня 2015 року.

Згідно із листів, написаних власноручно ОСОБА_3 , які наявні в матеріалах справи, остання надсилає ОСОБА_2 квитанції за 2016 рік та 2017 рік.

Відповідно до копій чеків, наданих відповідачем за період 2015-2020 роки ОСОБА_2 надсилав на ім`я ОСОБА_3 грошові перекази.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що як встановлено беззаперечно судом відповідач ОСОБА_2 належним чином виконував умови Договору довідного утримання укладеного між ним та ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи.

Суд дійшов до висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів для висновку про підписання договору довічного утримання 07 серпня 2015 року особисто ОСОБА_3 як стороною цього договору, та укладення договору з відповідачем за власним волевиявленням, яке відповідало її внутрішній волі, оскільки підстав вважати, що ОСОБА_3 в момент укладення договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, відсутні.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи № 26 від 13 січня 2023 року зазначено, що згідно з медичною документацією, ОСОБА_3 з 1981 року виявляла ознаки органічного ураження ЦНС (післягрипозний арахноенцефаліт) з епілептиформним синдромом, а з 1988 року - ознаки епілепсії з частими поліморфними нападами, вираженими характерологічними змінами особливості, дисфоріями, помірними інтелектуально-мнестичним зниженням. У період підписання договору довічного утримання 7 серпня 2015 року ОСОБА_3 страждала на епілепсію зі змінами особистості та інтелектуально-мнестичним зниженням і за психічних станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи встановлені такі факти, що в записах психіатрів диспансерного відділення з кінця грудня 2008 року і аж до смерті ОСОБА_3 відсутній опис порушень психічної діяльності, які б фіксувалися фахівцями при об`єктивному обстеженні хворої, і які б сягали вираженого ступеню.

Ухвалюючи рішення суду суд першої інстанції виходив з того, що у нотаріуса не могли виникнути сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності та у здатності ОСОБА_3 усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєровою) Аллою Миколаївною було визначено обсяг цивільної дієздатності сторін, про що зроблено запис нотаріусом в самому Договорі довічного утримання.

Також, суд першої інстанції встановив, що при вчиненні нотаріальної дії, посвідченні договору довічного утримання від 07 серпня 2015 року нотаріусом були дотримані всі необхідні вимоги Закону України «Про нотаріат» та Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у оскаржуваній частині, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Нотаріальні дії, що вчиняють нотаріуси, встановлені статтею 34 Закону України «Про нотаріат», зокрема нотаріуси посвідчують правочини, договори, заповіти, довіреності тощо.

Згідно частин другої, третьої статті 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі, що зазначено у частині третій статті 45 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пункту 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів.

Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставлянням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

Під час розгляду справи судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги встановлено, що наявність закреслень та дописок у оскаржуваному договорі довічного утримання від 07 серпня 2015 року не впливає на зміст оскаржуваного договору, не робить його двозначним та не спростовує дійсну волю відчужувача майна. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з цих підстав відсутні.

Таким чином рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному перегляді не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги також розцінюються апеляційним судом критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду в оскаржуваній частині рішення не впливають та їх не спростовують.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду

№ 524/3490/17-ц від 27 березня 2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення у оскаржуваній частині про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданупредставником - адвокатом Мазуркевичем Миколою Антоновичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова