КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Бабко В.В.
Єдиний унікальний номер справи № 754/1457/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2678/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Київської міської ради від 25 березня 2010 року №525/3963 ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 01 червня 2012 року на підставі рішення, ОСОБА_2 було видано Державний акт серії ЯА №592410 на землю за кадастровим №:62:498:0026. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-03846.

У січні 2022 року позивачці із загальнодоступної інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що належна їй земельна ділянка вибула із її володіння та перебуває у власності ОСОБА_1 .

З Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2012 року, убачається, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий №:62:498:0026, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, яка є предметом цього Договору, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №592410 виданого 01 червня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-8131 від 01 червня 2012 року.

Як зазначала позивачка, в силу п. 3 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (в редакції чинній на час вчинення договору) документи на підставі яких вчинено нотаріальну дію та документи або копії з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтво тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Вказувала, що за фактом вчинення продажу земельної ділянки, у позивачки не могло залишитись оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки б цей документ мав бути переданий та залишений у справах нотаріуса.

Наявність оригіналу державного акту у позивачки свідчить про відсутність волевиявлення позивачки (власниці) на відчуження земельної ділянки, тобто вчинення правочину стосовно земельної ділянки відбулося поза волею позивачки.

Власник майна не повинен визнавати недійсним весь ланцюжок угод купівлі-продажу щодо його майна - йому достатньо заявити позов про витребування майна у останнього власника, як добросовісного набувача.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 у власність (на користь) ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим №:62:498:0026 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що всі доводи позивачки щодо начебто іншого підпису у документі і щодо зазначення іншого номеру державного акту на землю є лише припущеннями, які не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом у справі. Позивачкою так і не було доведено факт вибуття земельної ділянки по за його волею належними та допустимими доказами. Наголошує, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновки ВП ВС та ВС, які були зроблені у наступних судових рішеннях, і які підтверджують її позицію викладену у апеляційній скарзі:

- від 22 лютого 2023 року у справі №202/3426/17; №202/8669/19;

- від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14;

- від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (п. 58).

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує, що судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено всі матеріали справи, а дане рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Бакулін О.Ю. та представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Лисов Д.О. взяли участь у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено, що рішенням Київської міської ради від 25 березня 2010 року №525/3963 ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га в АДРЕСА_1 .

Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 01 червня 2012 року на підставі рішення, ОСОБА_2 було видано Державний акт серії ЯА №592410 на землю за кадастровим №:62:498:0026. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-03846.

Позивачкою ОСОБА_2 18 травня 2012 року було укладено охоронний Договір № 86 з Київським комунальним об`єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» щодо зберігання та утримання в належному стані зелених насаджень, що підтверджує факт перебування земельної ділянки у володінні позивача.

У січні 2022 року позивачці із загальнодоступної інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що належна їй земельна ділянка вибула із її володіння та перебуває у власності ОСОБА_1 .

З Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2012 року, убачається, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий №:62:498:0026, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, яка є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №592410 виданого 01 червня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-8131 від 01 червня 2012 року.

В силу п. 3 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (в редакції чинній на час вчинення договору) документи на підставі яких вчинено нотаріальну дію та документи або копії з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтво тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

За фактом вчинення продажу земельної ділянки, у позивачки не могло залишитись оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки б цей документ мав бути переданий та залишений у справах нотаріуса.

Наявність оригіналу державного акту у ОСОБА_2 свідчить про відсутність волевиявлення позивачки (власниці) на відчуження земельної ділянки, тобто вчинення правочину стосовно земельної ділянки відбулося поза волею позивачки.

Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17 жовтня 2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (зі змінами та доповненнями) відповідно до частини 1 (загальний порядок) - цей Порядок визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру. Частина 3 передбачає, що Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Під час створення ідентичних за документарною інформацією та реквізитами документів в електронній та паперовій формі кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.

У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Документи в електронній формі, які створюються на виконання вимог цього Порядку, повинні відповідати вимогам законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.

На підставі вищенаведеного, судом встановлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯА № 592410 виданий 01 червня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року, відповідно якого було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - не відповідає Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку, який на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року було видано ОСОБА_2 .

Оскільки Державний акт, який було видано позивачці ОСОБА_2 , був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03846. А Державний акт, на підставі якого було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2012 року, зазначено, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-8131 від 01 червня 2012 року.

Однак стороною відповідача доказів щодо акту за № 08-7-8131 від 01 червня 2012 року про його офіційне реєстрування в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі суду не надано.

При цьому встановлено, що Акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯА № 592410 виданий 01 червня 2012 року (оригінал), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03846 знаходиться у позивачки.

В подальшому, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2021 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :62:498:0026, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. Відчужувана земельна ділянка, належить продавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Гнідюк О.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 серпня 2012 року, за реєстровим № 2483, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 листопада 2021, номер запису про право власності: 44881968, розмір частки: 1.

Відповідно до розписки, ОСОБА_3 за продаж земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий №:62:498:0026, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 , отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмір 602400 грн, що еквівалентно 22478 доларів США.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної (творчої) діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів (наприклад, створення речей), безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, настання або ненастання певної події. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 11 ЦК України прямо вказує лише на підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, однак зміст цього Кодексу свідчить про те, що за тих самих підстав цивільні права та обов`язки змінюються та припиняються.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

В даному випадку земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення, а тому наявні законні підстави для її витребування і від її добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 .

Такий спосіб захисту відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки суд установив, що Державний акт Серії ЯА № 592410 виданий 01 червня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року, відповідно якого було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - не відповідає Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку, який на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25 березня 2010 року було видано ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту права позивачки в суді є належним.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, не впливають на висновки суду про наявність підстав для витребування спірного майна на користь позивачки ОСОБА_2 , оскільки суд установив, що земельна ділянка вибула із володіння позивачки поза її волею.

Посилання апелянта на незастосування до спірних правовідносин судової практики Верховного Суду також оцінюються судом критично, оскільки судові рішення від 22 лютого 2023 року у справі №202/8669/19; від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14;від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц стосуються правовідносин, відмінних від тих, що розглядаються у межах даної цивільної справи.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова