КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/495/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024року місто Київ

справа № 758/177/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Захарчук С.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:

1 311 214,83 грн. - коштів за автомобіль;

28 451,57 грн. - 3% річних за період з 08 квітня 2017 року по 27 грудня 2017 року;

95 718,62 грн. - інфляційних втрат за період з 08 квітня 2017 року по 27 грудня 2017 року.

В мотивування вимог посилався на те, що у 2009 році він, маючи намір продати належний йому на праві власності автомобіль «Мерседес S55», д.н.з. НОМЕР_1 , уклав попередню усну угоду з відповідачем, згідно якої він надав ОСОБА_2 та його сину ОСОБА_3 довіреність на право експлуатації і розпорядження вказаним автомобілем з подальшим переоформленням права власності на відповідача після повного розрахунку останнього з ним та оформлення відповідного договору купівлі-продажу автомобіля.

Вказував, що 03 квітня 2009 року він оформив довіреність на відповідача, якою було уповноважено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одержувати належні йому в результаті укладених угод грошові кошти.

Зазначав, що протягом 6 років ОСОБА_2 грошові кошти за автомобіль не сплатив, а у жовтні 2017 року він дізнався, що вказаний автомобіль був проданий відповідачем третій особі, а грошові кошти у розмірі 1 311 214,83 грн. привласнено. На вимогу передати ці кошти йому, відповідач відмовився.

Вказував, що договір купівлі-продажу був укладений відповідачем нібито від його імені на підставі договору доручення, але він жодного договору доручення на продаж автомобіля з відповідачем не укладав.

Зауважував, що між сторонами існували виключно відносини представництва.

В подальшому позивач подав заяву про зміну підстав позову, в якій зазначав, що договір купівлі-продажу був укладений від його імені ОСОБА_2 , останній отримав грошові кошти за продаж автомобіля, які він був зобов'язаний передати йому у зв'язку з виконанням доручення.

Вказував, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому кошти за проданий автомобіль, однак, той відмовився повернути кошти. Про свої дії щодо продажу автомобіля відповідач його не повідомив.

Посилаючись на ст.1006 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що правовою підставою вимог викладених у позовній заяві були відносини представництва, які виникли між сторонами спору на підставі договору доручення та виданої на його виконання нотаріально посвідченої довіреності.

Вказував, що суду першої інстанції було надано належну копію довіреності, з приводу існування чи справжності якої ні у відповідача, ні у суду не було ніяких зауважень чи заперечень. Факт існування відповідного договору доручення, на виконання якого було видано довіреність, також повністю визнається та підтверджується відповідачем, зокрема у відзиві на первісну позовну заяву.

Зазначав, що щодо зазначених судом розбіжностей в ціні договору, то на них були отримані відповідні ґрунтовні пояснення та документи, що їх підтверджують від Регіонального сервісного центру МВС України в м.Києві, які разом з поясненнями представника позивача залучені до матеріалів справи. Проте, з незрозумілих причин, суд, частково процитувавши відповідні пояснення, не надав їм жодної оцінки та не врахував при винесенні оскаржуваного рішення.

Посилався на те, що не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції щодо непідтвердження факту отримання відповідачем коштів за договором купівлі-продажу.

Вказував, що згідно пункту 2.1 договору купівлі продажу - передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, та оформляється актом приймання-передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами. Разом з клопотанням про приєднання доказів до матеріалів справи представником позивача було надано суду отриману від Регіонального сервісного центру МВС України в м.Києві копію акта приймання-передачі транспортного засобу від 08 квітня 2017 року.

Вважає, що висновки суду щодо відсутності акту приймання-передачі транспортного засобу та непідтвердження факту отримання відповідачем стягуваної суми не відповідають обставинам справи.

22 січня 2024 року від відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволенню позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що транспортний засіб було реалізовано саме за ціною 1 311 214,83 грн., а також не підтверджено факт отримання відповідачем зазначеної суми.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2009 року ОСОБА_1 було на видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 експлуатувати та розпоряджатися (продати, обміняти, заставляти, здавати в оренду тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого УДАІ ГУ МВС У країни в м. Києві, автомобілем марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, 2004 року, колір - чорний, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3 , тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, реєстраційний № НОМЕР_1 .

Для цього позивач надав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право представляти його інтереси в органах нотаріату, в органах податкової у відповідних органах ДАІ в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, страхуванням автомобіля (в тому числі здійснювати страхові платежі та отримувати страхові відшкодування), його переобладнанням (зміна типу і моделі автомобіля, кольору, заміна двигуна, кузова, інших деталей), ремонтом, проходженням техогляду; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, отримувати тимчасовий технічний паспорт (талон), управляти, експлуатувати, в тому числі керувати, зняти автомобіль з обліку, якщо в тому буде потреба, одержувати державні реєстраційні номери в разі втрати, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, дублікат свідоцтва про реєстрацію в разі його втрати, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо продажу, розпорядження та користування автомобілем, договір застави, укладати та підписувати договір оренди автомобіля, самостійно визначати суму договору оренди, одержувати належні йому в результаті укладених угод гроші, у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди, чи заподіяну шкоду повіреною особою іншими транспортним засобом під час керування автомобілем, як джерелом підвищеної небезпеки, укладати якщо в тому буде необхідність, від його імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам грошові суми у розмірах згідно із калькуляціями або за домовленістю, сплачувати транспортні податки та збори, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності.

Довіреність видана строком на п'ятдесят років з правом передоручення та з правом використання автомобіля за кордоном та дійсна до третього квітня дві тисячі п'ятдесят дев'ятого року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідач ОСОБА_2 реалізував належний йому автомобіль, однак грошові кошти, отримані внаслідок продажу автомобіля відповідач позивачу не передав, отже відповідач невиконав умови договору дорученння.

На обґрунтування позовних вимог позивачем було надано два договори купівлі-продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, 2004 року, колір - чорний, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3 , тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, реєстраційний № НОМЕР_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 квітня 2017 року №8044/2017/409912 (а.с.140-141), укладеного між ОСОБА_1 (продавець) в особі ОСОБА_2 (доручення продавця) та ОСОБА_4 (покупець), продавець зобов'язується передати у власність покупцеві автомобіль марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, номер кузова (шасі, рама) № НОМЕР_3 , н.з. НОМЕР_1 (п.1 договору).

У п.2.1. зазначеного договору визначено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна та оформляється актом приймання-передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами.

Згідно з п.3.1. договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає «131 121 483 грн.», прописом зазначено «сто тридцять один мільйон сто двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят три гривні 00 копійок». Водночас, прописом від руки вказано іншу суму: «1 311 214 грн. 83 коп.» і прописом від руки вказано «один мільйон триста одинадцять тисяч двісті чотирнадцять грн. 83 коп.».

Також позивачем було надано копію договору купівлі-продажу №8044/2017/409912 від 24 березня 2018 року, де над вказаною датою зазначено «08.04.2017» (а.с.65), укладеного між ОСОБА_1 (продавець) в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (покупець), згідно п.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцеві автомобіль марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, номер кузова (шасі, рама) № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно з п.3.1. договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає «131 121 483 грн.», прописом зазначено «сто тридцять один мільйон сто двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят три гривні 00 копійок». Водночас, прописом від руки вказано іншу суму: «1 311 214 грн. 83 коп.» і прописом від руки вказано «один мільйон триста одинадцять тисяч двісті чотирнадцять грн. 83 коп.».

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 07 березня 2019 року №31/26-137аз (а.с.138-139), останнє повідомило, що працівником сервісного центру у договорі купівлі-продажу №8044/2017/409912 від 08 квітня 2017 року було помилково невірно зазначено вартість автомобіля, у зв'язку з чим, ним було зроблено виправлення у вигляді допису вручну та завірено печаткою. Відповідно до інформації, яка міститься на сайті Міністерства економіки та розвитку і торгівлі України - станом на 08 квітня 2017 року середньо-ринковою вартістю автомобіля була сума у розмірі 1 311 214,83 грн., за домовленістю сторін у договорі була вказана саме ця сума.

У листі зазначено, що щодо розбіжності у змісті договору, то після повторного звернення до ТСЦ 24 березня 2018 року ОСОБА_1 щодо отримання копії договору йому видали копію договору за типовою формою, яка діяла на дату 24 березня 2018 року, яка не співпадає з типовою формою, яка діяла на дату укладення угоди 08 квітня 2017 року. Враховуючи те, що якісну копію договору на ксероксі зробити було неможливо, при повторному зверненні ОСОБА_1 до ТСЦ йому було надано копію договору купівлі-продажу №8044/2017/409912 від 08 квітня 2017 року роздруковану працівником ТСЦ на принтері із бази РСЦ МВС за типовою формою, яка діяла на дату - 24 березня 2018 року та яка не співпадала з типовою формою, яка діяла на дату укладення договору купівлі-продажу №8044/2017/409912 від 08 квітня 2017 року. Таким чином, оригіналу договору відповідає копія, яка була отримана виготовлена вперше у грудні 2018 року.

До вказаної відповіді було надано: копію договору купівлі-продажу №8044/2017/409912 від 08 квітня 2017 року, копію акту приймання-передачі транспортного засобу від 08 квітня 2017 року, копію витягу із сайту Міністерства економіки та розвитку і торгівлі України про середньо ринкову вартість такого автомобіля.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності позивача на спірний автомобіль, як не доведено і той факт, що автомобіль було передано відповідачу у день нотаріального посвідчення довіреності. Крім того, наданий позивачем до уточненої позовної заяви договір купівлі-продажу транспортного засобу є неналежним і недопустимим доказом, адже він змістовно відрізняється від того договору, який він долучав до первісної позовної заяви. Вказував, що факт передачі грошових коштів за договором мав бути оформлений актом прийому-передачі, проте, такий документ відсутній, а відтак позивач не довів отримання відповідачем коштів за продаж автомобіля.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов'язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004, 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов'язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №360/1742/18, від 01 лютого 2023 року у справі №930/2199/21, від 19 липня 2023 року у справі № 458/413/18.

Довіреність та договір доручення належать до правочинів одного виду.

Договір доручення є більш широким поняттям, який визначає умови уповноваження, необхідні для його виконання.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі №388/353/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 виступаючи продавцем на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 від 03 квітня 2009 року уклав 08 квітня 2017 року договір купівлі-продажу №8044/2017/409912 з ОСОБА_4 , відповідно до якого продав належний позивачу автомобіль MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, номер кузова (шасі, рама) № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 за 1 311 214,83 грн.

Укладення зазначеного договору відповідач не заперечує.

Слід зазначити, що отримання повіреною особою грошових коштів від продажу автомобіля обумовило виникнення у неї передбаченого пунктом 3 частини першої статті 1006 ЦК України обов'язку передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням довіреності.

Проте, доказів отримання ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу автомобіля коштів в розмірі 1 311 214,83 грн., які відповідач зобов'язувався йому передати згідно довіреності від 03 квітня 2009 року, матеріали справи не містять.

Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав будь-яких доказів на підтвердження виконання ним вказаного обов'язку перед позивачем, та доказів на спростування доказів наданих стороною позивача.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав обов`язку щодо передачі позивачеві одержаних, у зв`язку з виконанням представницьких функцій на підставі довіреності від 03 квітня 2009 року коштів у розмірі 1 311 214,83 грн., які він отримав внаслідок відчуження належного позивачеві майна - автомобіля, а відтак наявні підстави відповідно до п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів отриманих за продаж автомобіля у розмірі 1 311 214,83 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за період з 08 квітня 2017 року по 27 грудня 2017 року, як просить позивач у позовній заяві.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, наданих позивачем, колегія суддів погоджується з ними.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 28 451,57 грн. та інфляційні втрати у розмірі 95 718,62 грн.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 8000 грн.

Крім того, подаючи апеляційну скаргу, позивач судовий збір не сплатив вказуючи на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження чого надав відповідні докази.

У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 12 000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 грошові кошти, отримані в якості оплати за продаж автомобіля у розмірі 1 311 214 грн. 83 коп., 3% річних у розмірі 28 451 грн. 57 коп., інфляційні втрати у розмірі 95 718 грн. 62 коп. та судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 8000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 в дохід держави суму судового збору у розмірі 12 000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: