Справа № 442/8086/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2879/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Псярук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою АТ «Укрсиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, шляхом визнання права власності в рахунок погашення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, шляхом визнання права власності в рахунок погашення боргу.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 01 червня 2020 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) гривень 00 копійок. В цьому ж договорі, вони відразу погодили, що при невиконанні Позичальником (відповідачем по справі) своїх зобов`язань за Договором позики, Позикодавець має право задоволити свої вимоги за рахунок майна, а саме: 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належні позичальнику на праві спільної часткової власності на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т.І. та Договору купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель від 21.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., а також за рахунок відповідної частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0893 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:04160132).

Відповідно до умов Договору позики, зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язався повністю повернути Позикодавцеві готівкою в строк до першого червня 2021 року, однак станом на день подачі позову Позичальником не повернуто суму позики, з огляду на викладене вище вона змушена звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених прав та інтересів.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року позов задоволено.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0893 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:041:0132.

В рахунок погашення боргу за Договором позики від 01 червня 2020 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 38,0 кв.м., та 2/3 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0893 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:041:0132.

Рішення суду оскаржило АТ «Укрсиббанк», подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням суду в повному обсязі, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене із порушенням норм цивільного процесуального права та неправильним застосування норм цивільного матеріального права.

Вказує, що 21.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0 на суму 73 900,00 швейцарських франків зі строком повернення кредиту до 21.09.2021 року та зі сплатою за користування кредитом відсотків у визначеному розмірі згідно з графіками повернення кредиту та сплати відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.09.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки (житлове приміщення) від 21.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за реєстровим № 2653, за яким в іпотеку Банкові передано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Також на забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.09.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки (житлове приміщення) від 21.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за реєстровим № 2655, за яким в іпотеку Банкові передано будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на сьогодні виступає предметом іпотеки за Договором іпотеки-2 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором.

З моменту укладення Договору іпотеки-2, до сьогоднішнього дня, невстановлено правових підстав для припинення зобов`язань як за Кредитнимдоговором, так і за Договором іпотеки-2.

Дані обставини правовідносин за Кредитним договором та Договором іпотеки-2 неодноразово були предметом розгляду судів у цивільних справах № № 2-969/11, 442/5783/15-ц, 442/7773/17, 442/7325/15-ц, 442/1466/16, які перебували у провадженні одного і того ж суду - Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, а дані про ці справи оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень та на порталі «Судова влада України».

Таким чином вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу не вирішив питання про необхідний та належний склад учасників справи, а саме щодо необхідності участі АТ «УКРСИББАНК», як іпотекодержателя вказаного житлового будинку.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання, сторони та їх представники не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Від представника апелянта АТ «Укрсиббанк» - Агабалаєвої Я.В. надійшло клопотання про слухання справи у її відсутності.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позикодавець вправі вимагати повернення позики, так як позичальник відповідач, отримавши у власність передані йому позикодавцем позивачем гроші, став зобов`язаним повернути позикодавцю предмет позики в обумовлений договором позики строк та на умовах, які в ньому зазначені.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом 01 червня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) гривень 00 копійок. В цьому ж договорі, вони відразу погодили, що при невиконанні Позичальником (відповідачем по справі) своїх зобов`язань за Договором позики, Позикодавець має право задоволити свої вимоги за рахунок майна, а саме: 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належні позичальнику на праві спільної часткової власності на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т.І. та Договору купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель від 21.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., а також за рахунок відповідної частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0893 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:04160132).

Відповідно до умов Договору позики, зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язався повністю повернути Позикодавцеві готівкою в строк до тридцять першого жовтня дві тисячі двадцятого року.

Договором позики передбачено, що факт одержання повернутої в повному розмірі позики підтверджується заявою Позикодавця (або особи, яка уповноважена на це Позикодавцем), складеною у письмовій формі. Без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий. Відповідно до Договору позики, після виконання Позичальником свого зобов`язання Позикодавець повинен передати Позичальнику примірник цього договору. Наявність у Позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважається простроченням виконання Позичальником свого зобов`язання.

Сторонами не заперечується той факт, що станом як на день подачі позову так і на дату розгляду справи, Позичальником не повернуто Позикодавцю суму позики.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що 21.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є AT «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0 (далі - Кредитний договір) на суму 73 900,00 швейцарських франків зі строком повернення кредиту до 21.09.2021 року та зі сплатою за користування кредитом відсотків у визначеному розмірі згідно з графіками повернення кредиту та сплати відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.09.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки (житлове приміщення) від 21.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за реєстровим № 2653, за яким в іпотеку Банкові передано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (далі - Договір іпотеки-1).

Також на забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 21.09.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки (житлове приміщення) від 21.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за реєстровим № 2655, за яким в іпотеку Банкові передано будинок за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки-2).

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи справу, у встановленому ЦПК України порядку не вирішив питання про необхідний та належний склад учасників даної цивільної справи, а саме щодо необхідності участі AT «УКРСИББАНК», як іпотекодержателя вказаного житлового будинку, тобто суд не зважив, що цей юридичний спір напряму стосується прав та майнових інтересів Банку.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Із врахуванням наведеного, без залучення належних відповідачів, суд першої інстанції не в праві був давати оцінку підставам та предмету позову та виносити рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного відповідача (відповідачів, співвідповідача), на права та обов`язки якого впливатиме таке судове рішення, суд вирішувати питання про задоволення позову не в змозі.

Клопотань про залучення співвідповідача (співвідповідачів), тощо позивачка не заявляла.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що:

"якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

В межах даної справи вирішується питання щодо майна боржниці ОСОБА_3 , яке перебуває в іпотеці та на яке накладено арешт у виконавчому провадженні на користь кредитора-обтяжувача AT «УКРСИББАНК», і таким чином, рішення у даній цивільній справі напряму стосується прав та обов`язків Банку у правовідносинах між Банком та ОСОБА_4 .

Зважаючи на вказане, неможливість залучення згаданого співвідповідача на стадії апеляційного розгляду чи направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання таких вимог закону судом першої інстанції та істотність такого процесуального порушення, що впливає на вирішення спору в цілому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь апелянта з позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 3300 грн. (а.с.52).

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 рокускасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, шляхом визнання права власності в рахунок погашення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 3300 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.02.2024 року. .

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.