ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/5066/23

Головуючий у першій інстанції Бузунко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/415/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 січня 2024 року (місце ухвалення смт Козелець, дата складання повного тексту судового рішення 09.01.2024) про накладення штрафу на адвоката у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 адвокатом Попель Д.В. була подана заява про визнання судового наказу у справі № 734/5066/23, виданого Козелецьким районним судом 07.11.2023, таким, що не підлягає виконанню.

В ході розгляду справи, ухвалою Козелецького районного суду від 09.01.2024 накладено на адвоката ОСОБА_3 штраф за зловживання процесуальними правами, в дохід державного бюджету, в розмірі 2 прожиткових мінімумів доходів громадян за станом на 2023 рік, що в грошовому еквіваленті становить 5 178 гривень 00 копійок.

Ухвала суду обґрунтована тим, що під час розгляду заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу про стягнення аліментів, судом було встановлено, що ОСОБА_1 було добровільно сплачено аліменти на утримання дитини на ім`я ОСОБА_2 , в той час як під час розгляду справи про видачу судового наказу про стягнення аліментів було зазначено, що боржник матеріальної допомоги добровільно не надає.

За висновком суду, зазначені обставини свідчать про зловживання процесуальними правами адвокатом Сідак Жаровою Н.О., яке виразилося в перешкоджанні всебічному та повному встановленню всіх обставин справи.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Козелецького районного суду від 09.01.2024 про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 5178 грн.

За доводами апеляційної скарги оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обгрунтування скарги заявниця посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування заходів процесуального примусу, оскільки суб`єктивне та помилкове тлумачення слів представника скаржника у заяві про видачу судового наказу не може вважатись зловживанням процесуальними правами у розумінні ст. 44 ЦПК України.

Обгрунтовуючи зазначені доводи заявниця посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.11.2020 у справі № 530/1630/18.

Як вказує заявниця, в матеріалах справи відсутні об`єктивні ознаки того, що дії представника заявника призвели або могли призвести до затягування розгляду справи, а відсутність наслідків процесуальної діяльності представника заявника в обсязі, який передбачений законом, свідчить про відсутність правових підстав для застосування заходів процесуального примусу з боку суду.

Крім того, заявниця посилається на те, що в судовому засіданні нею були надані пояснення з цього приводу і було зазначено, що обов`язок утримання дитини виник у боржника на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2023 у справі № 753/4999/23, яке набрало законної сили 11.06.2023. Боржник офіційно працевлаштований в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит» МОЗ України на посаді завідуючого відділенням гострої дитячої реабілітації та приховує дійсний розмір доходів.

За доводами скарги, за період з червня по листопад 2023 року (до моменту звернення заявника із заявою про видачу судового наказу) боржником здійснювались періодичні платежі у самостійно визначеному розмірі і такі дії боржника не можна вважати добровільним виконанням обов`язку з утримання дитини, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях ст. 180-183 СК України, а є наслідком самостійного уявлення боржником розміру достатніх для забезпечення дитини аліментів.

Вважає висновки суду щодо перешкоджання всебічному та повному встановленню всіх обставин справи такими, що не відповідають дійсності, оскільки факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі, встановленому ст. 161 ЦПК України, не порушує права боржника та не випливає на процесуальні строки розгляду справи.

Крім того, заявниця вважає необґрунтованим визначений судом розмір штрафу, оскільки судом не було врахований той факт, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду учасниками справи подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 734/5066/23 (провадження № 2-н/734/402/23), апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа № 734/5066/23 за заявою ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу, виданого у цивільній справі за заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , подану адвокатом Сідак Жарової Н.О., яка діє в інтересах ОСОБА_2 .

Судом було встановлено, що у заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів представником заявника адвокатом Сідак Жаровою Н.О. було зазначено, що «Матеріальної допомоги на утримання дитини боржник добровільно не надає».

Під час розгляду заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу про стягнення аліментів, судом було встановлено, що ОСОБА_1 було добровільно сплачено аліменти на утримання дитини на ім`я ОСОБА_2 в розмірі 4500,00 грн. 01.10.2023, 3000,00 грн. 27.07.2023, 3000,00 грн. 25.08.2023, що також було підтверджено ОСОБА_2 в судовому засіданні 09.01.2024.

Постановляючи ухвалу про накладення штрафу на адвоката ОСОБА_3 за зловживання процесуальними правами, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу про стягнення аліментів, судом було встановлено, що ОСОБА_1 було добровільно сплачено аліменти на утримання дитини на ім`я ОСОБА_2 , в той час як під час розгляду справи про видачу судового наказу про стягнення аліментів було зазначено, що боржник матеріальної допомоги добровільно не надає.

За висновком суду, зазначені обставини свідчать про зловживання процесуальними правами адвокатом Сідак Жаровою Н.О., яке виразилося в перешкоджанні всебічному та повному встановленню всіх обставин справи.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1,2 пункту 2 частини 3 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних аб ооспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як передбачено частинами 1-3 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Як передбачено пунктом 2 частини 1, частин 2, 3 статті 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках, зокрема, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Перевіряючи аргументи скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для застосування заходів процесуального примусу до адвоката ОСОБА_5 , оскільки пояснення та дії адвоката Сідак-Жарової Н.О. під час розгляду справи за заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, що могли призвести до затягування розгляду справи, не може вважатися систематичним зловживанням нею процесуальними правами.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи скарги, враховуючи, що обов`язок щодо утримання дитини виник у боржника ОСОБА_4 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2023, яке набрало законної сили 11.06.2023, а здійснення боржником періодичних платежів у період з червня по листопад 2023 року не ґрунтуються на положеннях ст. 180-183 СК України та не можуть вважатись добровільним виконанням боржником своїх обов`язків по утриманню дитини.

Як пояснила в судовому засіданні адвокат Сідак-Жарова Н.О. зазначені обставини нею були викладені у додаткових поясненнях під час судового засідання 09.01.2024.

Викладення обставин у заяві про видачу судового наказу та надання відповідних пояснень не перешкоджає суду здійснювати розгляд справи та не може визнаватися зловживання процесуальними правами, оскільки не впливає на процесуальні строки розгляду справи та не порушує права боржника.

Крім того, суд має достатні процесуальні механізми щодо реагування на незаконні чи непередбачені процесуальним законодавством дії учасника судового процесу.

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про накладення штрафу на адвоката за зловживання процесуальними правами, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 січня 2024 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09.02.2024.

Головуючий Судді: