Справа № 507/2351/23
Провадження № 2/507/49/2024
Номер рядка звіту 19
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2024 р. смт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Вужиловського О.В.,
за участю секретаря судового засідання Войковської І.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любашівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом,
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач ОСОБА_1 звернувся 14 грудня 2023 року до суду з позовом до відповідачів про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що рішенням 9 сесії ХХІ скликання Гвоздаської сільської ради народних депутатів Любашівського району Одеської області від 13 жовтня 1992 року його батьку ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 49.11 га на праві постійного користування для ведення фермерського господарства. На вказану земельну ділянку 13 жовтня 1992 року батько отримав Державний акт на право постійного користування та почав використовувати вказану земельну ділянку за призначенням. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_3 помер, так і не створивши фермерське господарство. Він являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька. Він звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті батька, в тому числі і на право постійного користування землею, так як особисто бажає створити фермерське господарство та обробляти земельну ділянку, що була виділена для вказаної мети його батькові. Однак, нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, так як право користування земельною ділянкою припиняється у зв`язку із смертю особи, а тому видати свідоцтво про спадщину на право користування земельною ділянкою не можливо. Тому, просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 49.11 га, що розташована на території Гвоздавського старостинського округу Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, яка була виділена на праві постійного користування для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом.
Позивач надав суду заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи.
Процесуальні дії у справі.
09 січня 2024 року ухвалою судді Любашівського районного суду Одеської області Вужиловського О.В., провадження по даній справі було відкрито і постановлено провести розгляд справи за правила загального позовного провадження.
26 січня 2024 року підготовче судове засідання було закрите та цивільну справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Рішенням 9 сесії ХХІ скликання Гвоздаської сільської ради народних депутатів Любашівського району Одеської області від 13 жовтня 1992 року ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 43.3 га на праві постійного користування для ведення фермерського господарства (а.с. 16).

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ОД № виданого 10 серпня 1993 року Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 49.11 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області (а.с. 10).

З довідки архівного відділу Подільської районної державної адміністрації № 08-4-08/04/157 від 04.09.2023 року ОСОБА_3 фермерське господарство не створювалось (а.с. 15).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

З копії свідоцтва про народження видно, що позивач є сином померлого ОСОБА_3 та являється спадкоємцем першої черги за законом після його смерті (а.с. 8).

Із спадкової справи № 165/2012, яка відкрита до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видно, що позивач вступив в спадщину після смерті батька ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 12 серпня 2017 року (а.с. 11).

З листа нотаріуса № 42/01-16 від 07 вересня 2023 року видно, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою позивачу відмовлено, так як відсутній оригінал Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою (а.с. 12).

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 КПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

На час надання ОСОБА_3 , права постійного користування земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів.

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ. Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства.

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки.

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому, таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 червня 2020 року по справі № 179/1043/16-ц.

Як встановлено в судовому засіданні відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ОД № виданого 10 серпня 1993 року Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 49.11 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області (а.с. ).

З довідки архівного відділу Подільської районної державної адміністрації № 08-4-08/04/157 від 04.09.2023 року ОСОБА_3 фермерське господарство не створювалось (а.с. 15).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

З наведеною слідує, що право постійного користування земельною ділянкою, яке була надана для створення селянського (фермерського) господарства підлягає включенню до спадкового майна, так як ОСОБА_4 отримавши вказану земельну ділянку не створив фермерське господарство, а спадкоємець бажає створити фермерське господарство та використовувати земельну ділянку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується його свідоцтвом про народження, а тому має право на спадкування після смерті батька відповідно до ст. 1261 ЦК України як спадкоємець першої черги за законом.

Згідно повідомлення нотаріуса спадкова справа після смерті ОСОБА_3 відкривалась, тобто позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, тобто прийняв спадщину у встановлений строк, однак не отримав свідоцтво про право на спадкування права постійного користування земельною ділянкою, так як нотаріус відмовив у видачі вказаного свідоцтва.

За таких обставин, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 з метою подальшого створення фермерського господарства позивачем.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про селянське фермерське господарство», ЗК УРСР (в ред. 1992 року), ст.ст. 1218, 1219, 1261 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 263-268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зеленогірської селищної Ради Подільського району Одеської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 49.11 га, що розташована на території Гвоздавського старостинського округу Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, яка була виділена для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_3 згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ОД № виданого 10 серпня 1993 року Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як за спадкоємцем першої черги за законом.

Заочне рішення може бути переглянуте Любашівським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Вужиловський О.В.