ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1383/22

Головуючий у першій інстанції - Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/302/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Прилуцької міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

місце ухвалення судового рішення - м. Прилуки,

час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду - 15 год. 40 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 13 листопада 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 15 листопада 2008 року по 01 листопада 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей - син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . У 2020 році за його згоди відповідачка разом з дочкою виїхала до Королівства Іспанії. Позивач зазначав, що погоджував тимчасовий виїзд дитини у період з 14 березня по 15 червня 2020 року, проте зі спливом указаного строку відповідачка в Україну не повернулася, чим порушила його права на виховання дитини та особисте спілкування з нею, оскільки самовільно та незаконно змінила місце проживання дочки. Незважаючи на перебування дитини за кордоном, він належним чином продовжував виконувати батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дитини, постійно перераховував на картковий рахунок колишньої дружини грошові кошти, спілкувався з дитиною за допомогою електронного та телефонного зв`язку.

Указував, що у квітні 2022 року електронною поштою отримав повідомлення від суду м. Малаги, з якого вбачалося, що дочка ОСОБА_4 зазнає з боку матері фізичного та психологічного тиску, тому судовим рішенням порушено провадження позбавлення захисту стосовно дитини. До відповідачки викликалась бригада у справах дітей через фізичне та психологічне насилля з боку матері, недбалість під час догляду та турботи за дитиною. Дівчинка перебуває у ситуації підвищеної тяжкості, оскільки мати відмовилася від технічних процедур та рекомендацій спеціалістів, у зв`язку з чим опікунство над дитиною було передано допоміжній сім`ї.

ОСОБА_1 зазначав, що з моменту розірвання шлюбу син ОСОБА_3 проживає разом з ним, відповідачка участі в утриманні та вихованні дитини не бере, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням, під час спільного проживання застосовувала до дитини фізичне насильство.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 13 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить скасувати судове рішення та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про недоведеність стороною позивача систематичного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу остання продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки. Позивач зазначає, що складовими обов`язку з виховання дитини є забезпечення здобуття нею повної середньої освіти, необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, спілкування з нею в достатньому розмірі, виявлення інтересу до її внутрішнього світу. Суд проігнорував свідомий вибір відповідачки покинути сина на батька, виїхати за кордон з іншою дитиною та не повертатися, позбавивши цим одну дитину права на спілкування з батьком, а іншу - залишити на батька.

Стверджує, що відсутність матері у житті сина з березня 2020 року підтверджує не лише системність, а тривалість ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав за змістом висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19.

Вважає, що районним судом проігноровано приписи ст. 171 СК України, оскільки під час розгляду справи не заслухано думку дитини - 14-річного ОСОБА_3 з питань, що стосуються його особисто, зокрема, стосовно застосування до нього фізичного насильства з боку матері. На необхідності дослухатись до дитини наголошував Верховний Суд у постановах від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19.

Зазначає, що доведеність вини та умислу в діях ОСОБА_2 - невиконанні батьківських обов`язків стосовно дочки підтверджено наявними у справі письмовими доказами, згідно з якими дівчинку на даний час вилучено від матері через неналежне виконання батьківських обов`язків та жорстке поводження з дитиною. З часу передачі доньки у квітні 2022 року до прийомної сім`ї і на час розгляду цієї справи відповідачка не вжила заходів для виправлення ситуації та повернення дитини, оскільки відмовилась від проходження обов`язкових процедур, запропонованих компетентними органами Іспанії для її повернення. Судом першої інстанції № 6 Малаги 24 листопада 2023 року прийняте рішення, яким встановлено правомірність відібрання доньки від матері для першочергового забезпечення інтересів дитини, та зазначено, що протягом року після прийняття компетентними органами Іспанії рішення про відібрання дитини не усунуто причини, які перешкоджали її належному вихованню.

Посилається на те, що висновки суду про гендерне насильство в сім`ї з боку батька та створення ним перешкод для вивезення сина за кордон є припущеннями, оскільки матеріали справи не містять доказів цих зазначених судом першої інстанції обставин і базуються лише на поясненнях відповідачки.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено та не підтверджено беззаперечними доказами наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, обов`язковість яких передбачає застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Наданими позивачем доказами не підтверджується, що мати умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Районний суд зазначив, що не є беззаперечним обов`язком лише матері відвідувати школу, де навчається дитина, чи лікаря, беручи до уваги виїзд відповідачки за кордон з дочкою у березні 2020 року, як біженки, що рятувалась від гендерного насильства. До від`їзду у 2018 році, ОСОБА_2 цікавилася здоров`ям сина ОСОБА_3 і за потреби спілкувалася з лікарями. Те, що відповідачка проживає окремо від сина, не є безумовним свідченням небажання матері дитини брати участь у її вихованні та утриманні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками. Несплата аліментів не являється доказом ухилення від участі у вихованні дитини і підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд указав, що належних доказів застосування матір`ю фізичного насильства відносно сина та жорстокого поводження з ним позивачем не надано, відсутні відомості щодо притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Суд визнав недоцільним допит неповнолітнього ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 171 СК України, пославшись на те, що з березня 2020 року дитина проживає разом з батьком без матері і з боку позивача може здійснюватись психологічний тиск на сина з метою дискредитації матері в його очах.

Районний суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 залучила адвоката до участі у справі, яка порушена та розглядається в Іспанії, заперечує проти відібрання дитини та бажає повернути дочку в сім`ю, наявні підстави для збереження родинних відносин матері з дитиною. Вважав, що ОСОБА_1 не доведено, яким чином позбавлення матері батьківських прав захистить інтереси дітей.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 9, 10).

Сторони з 15 листопада 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року був розірвано (т. 1 а.с.11).

З відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» Дніпровського району м. Києва» від 03 травня 2022 року вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться під наглядом лікаря-педіатра ОСОБА_8 , яка надала інформацію, що при зверненнях за медичною допомогою 08 червня, 06 вересня, 13 вересня та 26 вересня 2018 року неповнолітнього ОСОБА_3 супроводжувала мати ОСОБА_2 , цікавилась станом здоров`я дитини та за потреби комунікувала засобами телефонного зв`язку з лікарем. Під час звернень дитини ОСОБА_3 28 травня 2021року та 17 лютого 2022 року його супроводжував батько ОСОБА_1 . Інформація щодо супроводу дитини ОСОБА_3 до лікувального закладу 15 липня 2020 року відсутня (т. 1 а.с. 18).

Згідно з довідкою Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 102 з поглибленим вивченням англійської мови від 22 квітня 2022 року за інформацією класного керівника ОСОБА_11 учень 6-А класу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_2 з батьком ОСОБА_1 . Прийшов до школи в 5 клас у 2020-2021 навчальному році, заяву на прийом учня до спеціалізованої школи I-III ступенів №102 з поглибленим вивченням англійської мови писав батько. Станом на квітень 2022 року ОСОБА_3 навчається в 6-А класі, регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини спілкується з педагогами, які навчають сина, регулярно відвідує загальношкільні та класні батьківські збори, цікавиться шкільним життям дитини. Мати ОСОБА_2 контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями та класним керівником не спілкувалась, навчанням сина не цікавилась. Дитину до школи приводить і забирає батько (т. 1 а.с. 19).

Навчальним закладом 29 квітня 2022 року видано психолого-педагогічну характеристику стосовно ОСОБА_3 , за змістом якої під час навчання учень зарекомендував себе товариським, веселим та позитивним хлопцем. Не створює конфліктних ситуацій з однокласниками та вчителями школи. Бере участь в олімпіадах, загальношкільних заходах та заходах класу. ОСОБА_3 - хлопець вихований та доброзичливий. Самооцінка адекватна, на уроках чи виховних заходах він не соромиться, вміє висловити свою думку. Тип темпераменту - врівноважений. Як і інші підлітки, має коливання настрою, проте у спілкуванні та поведінці переважають позитивні риси. Сприйняття навчальної інформації учню дається легко, він має гарну пам`ять, активне мислення та досить розвинену уяву. За час очного навчання школу відвідує регулярно, під час дистанційного навчання (на онлайн уроках) присутній, систематично виконує домашні завдання. ОСОБА_3 має середній рівень успішності. Словниковий запас, рівень грамотності учня відповідають віковій нормі. Переважає усне мовлення над письмовим. Має схильність до засвоєння точних наук, а саме, математика і інформатика, достатньо швидко розуміє матеріал, але іноді робить помилки здебільшого через неуважність або відволікання, при перевірці не завжди виконує роботу над помилками. Педагогічний колектив, класний керівник, учні та товариші, відносяться до ОСОБА_3 доброзичливо, підтримують та допомагають. ОСОБА_1 (батько) приймає участь у шкільному та особистому житті дитини. Спілкується з вчителями, класним керівником, однокласниками та товаришами ОСОБА_3 . Переймається навчанням та вихованням сина. Батько активно співпрацює з адміністрацією школи та класним керівником, регулярно відвідує загальношкільні та класні батьківські збори. Допомагає хлопцю морально та фізично. ОСОБА_3 відповідає батьку взаємністю, допомагає у господарських справах. Класний керівник з матір`ю дитини ОСОБА_2 особисто не знайома. На її думку, у вихованні мати участі не бере, не виявляє зацікавленості у навчанні та успіхах ОСОБА_3 . Особистих зустрічей та телефонних розмов з матір`ю класний керівник не мала, всі питання вирішувались з батьком. У взаємодії з однолітками і педагогічним колективом дитина не виходить за межі дозволеного (т. 1 а.с. 20).

У період з 01 лютого 2020 року по 02 березня 2022 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 матеріальну допомогу на утримання дитини на загальну суму 421 705,47 грн, що підтверджується дублікатами квитанцій АТ КБ «Приватбанк»(т. 1 а.с. 25-64, 74-105).

Відповідно до копії рішення Управління рівності, соціальної політики та примирення Територіального управління в Малазі від 05 квітня 2022 року про порушення провадження позбавлення захисту по справі № (DPMA) 353-2022-00000425-1 про захист дітей прийнято наступне рішення: 1) порушити провадження з позбавлення захисту стосовно ОСОБА_4 ; 2) заявити про статус тимчасового позбавлення захисту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і на підставі такої заяви здійснити опіку над дитиною відповідно до положень Цивільного кодексу та Закону 1/1996 від 15 січня про правовий захист дітей; 3) запровадити міру з негайного прийняття у сім`ю дитини, що буде здійснюватись сім`єю за № справи (DPMA) 354-2018-00000352 (т. 1 а.с. 15-17).

З наданої позивачем переписки вбачається, що з 13 травня 2022 року ОСОБА_1 листувався зі Службою підтримки опіки над неповнолітніми у прийомних сім`ях (Іспанія) щодо факту вилучення дитини ОСОБА_4 та передання останньої до прийомної сім`ї, а також здійснював щомісяця відеодзвінки з донькою, надсилав подарунки на день її народження та свята (т. 1 а.с. 196-215).

13 грудня 2022 року ОСОБА_2 подала до Суду першої інстанції 6 м. Малага опозиційну скаргу на адміністративні постанови щодо залишення та прийняття Голови Служби захисту неповнолітніх Територіального представництва Малаги Регіонального міністерства соціальної інтеграції, молоді, сім`ї та рівності від 25 серпня 2022 року, що випливають з постанови того ж органу від 05 квітня 2022 року, виданий у справі неповнолітньої особи (DPMA), 352-2021-0004068 №/Справи 353-2022-00000425-1, в якому визнано залишення та надано згоду на взяття під опіку доньки ОСОБА_4 , державним органом, а також на екстрене влаштування в сім`ю, призначену для цієї мети (т. 1 а.с. 227-273).

Остаточним рішенням Провінційної комісії з питань опіки та піклування від 29 червня 2023 року у справі про прийомну сім`ю № (DPMA)373-2022-00000722-1, що стосується ОСОБА_4 вирішено: встановити опіку в тимчасовій розширеній сім`ї з 29 червня 2023 року над ОСОБА_13 , встановивши для цих цілей сім`ю, визначеному в окремому документі, що встановлює умови, викладені в акті оформлення зазначеної прийомної сім`ї; встановити наступний режим сімейних відносин - щомісячні зустрічі з матір`ю та бабусею по материнській лінії в Центрі сімейних зустрічей на Кіпрі . Якщо це неможливо, контакт здійснюється за допомогою відеодзвінка (т. 2 а.с. 55-59).

Довідка спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 102 з поглибленим навчанням англійської мови від 18 жовтня 2023 року свідчить про те, що ОСОБА_2 - мати відрахованого із закладу учня, наказ № 196-у від 26 вересня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вересні 2023 року зверталася до адміністрації школи та класного керівника ОСОБА_15 з приводу надання інформації про рівень знань та шкільне життя сина. Просила організувати зустріч зі шкільним психологом для надання дитині психологічної допомоги та налагодження контакту з дитиною (т. 2 а.с. 164).

Відповідно до повідомлення Консульства України в Малазі від 11 жовтня 2023 року у квітні 2022 року до Консульства звернулася мати ОСОБА_2 стосовно захисту її прав у зв`язку з вилученням компетентними іспанськими органами її дитини - малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зокрема, на підставі попереднього рішення Департаменту з питань рівності, соціальної політики та примирення представництва уряду Андалусії в провінції Малага від 05 квітня 2022 року дитину було взято під захист уряду Андалусії та розпочато щодо неї процедуру тимчасового позбавлення материнської опіки. Як зазначається в документах іспанських компетентних органів, щодо дитини застосовано запобіжний захід у вигляді тимчасового вилучення у матері у зв`язку з неналежним доглядом за дитиною (випадками фізичного та психологічного насилля, недбалістю у здійсненні догляду і нагляду за дитиною). Рішенням комісії з питань опіки та піклування Департаменту з питань соціальної інклюзії, молоді сім`ї та рівності в провінції Малага від 29 серпня 2022 року попереднє рішення про тимчасове вилучення дитини у матері від 05 квітня 2022 року було підтверджено та ратифіковано. З 05 квітня 2022 року дитина проживала в іспанській сім`ї тимчасових опікунів, призначених урядом Андалусії. Впродовж всього часу, щомісяця відбувалися зустрічі дитини з матір`ю та бабусею по лінії матері під наглядом служби захисту дітей, а також спілкування дитини з батьком по відеоконференції. З 29 червня 2023 року на підставі відповідного рішення Департаменту дитина передана під тимчасову опіку у власну сім`ю, а саме - до ОСОБА_16 , бабусі по лінії батька, яка проживає в Республіці Кіпр. Наразі дитина перебуває в Республіці Кіпр в сім`ї ОСОБА_16 (т. 2 а.с. 149).

25 жовтня 2023 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації «Про призначення опіки (піклування) над дітьми та вирішення інших питань», стосовно позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав по відношенню до дітей ОСОБА_3 , 2009 року народження та ОСОБА_4 , 2017 року народження. Комісія прийшла до висновку, що вагомі підстави для позбавлення матері батьківських прав по відношенню до дітей відсутні. Позовну заяву не підтримано шляхом голосування. Батьку рекомендовано, у разі необхідності, звернутися з питанням визначення місця проживання дітей з ним. Також батьку запропоновано посприяти у спілкуванні матері з дітьми (т. 2 а.с. 177).

За висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 листопада 2023 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позбавлення громадянку ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 є недоцільним, оскільки для цього відсутні вагомі підстави (т. 2 а.с. 173-176).

Звернувшись з вимогою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 указував на свідоме нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками відносно дітей, її небажання належним чином займатися їхнім вихованням та духовним розвитком.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом ст. 19, 27 Конвенції держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 7 ст. 7 СК України регламентує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (п. 8 ч. 7 СК України).

За приписами ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні (ч. 2 ст. 157 СК України).

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п. 16 постанови Пленуму ВСУ).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 постанови Пленуму ВСУ).

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2008 року по 01 листопада 2019 року. Від шлюбу подружжя мають спільних дітей - сина ОСОБА_3 , 2009 року народження та дочку ОСОБА_4 , 2017 року народження.

У березні 2020 року відповідачка разом з неповнолітньою дочкою виїхала до Королівства Іспанії. На тимчасовий виїзд дитини разом з матір`ю позивач надав згоду. Після від`їзду матері хлопчик залишився проживати разом з батьком. Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Обґрунтовуючи вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач указував на те, що відповідачка зі спливом строку дії тимчасового дозволу не повернулась з дочкою в Україну, а залишилась в Іспанії, порушивши його права, як батька, на виховання та особисте спілкування з дитиною та інтереси самої доньки. Згодом щодо відповідачки компетентними іспанськими органами було порушено справу у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки, яка зазнавала фізичного та морального утиску з боку матері. Перебуваючи за кордоном, відповідачка не бере участі в утриманні та вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, що свідчить про нехтування нею батьківськими обов`язками стосовно старшої дитини. Позивач вважав, що, свідомо обравши для себе такі життєві умови, ОСОБА_2 чітко розуміла, що постійне проживання на території іншої держави зумовить неможливість належного піклування та виховання сина з її боку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про свідоме невиконання матір`ю батьківських обов`язків, та, відповідно, про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно дітей.

Відомостей про ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно сина під час перебування ОСОБА_2 в Україні матеріали цієї справи не містять. Довідкою лікаря-педіатра підтверджено факт піклування матері про стан здоров`я хлопчика, відвідування з ним медичних закладів та спілкування з медичними працівниками.

Очевидно, що через перебування відповідачки за кордоном, здійснення піклування ОСОБА_2 про сина є ускладненим. Представник позивача на питання апеляційного суду відповіла, що стосунки між сторонами є неприязними. З мотивів висновку органу опіки та піклування вбачається, що батько, не повідомивши ОСОБА_2 , змінив дитині навчальний заклад. Відповідачка наголошувала на тому, що з серпня 2022 року не має зв`язку з сином через заборону батька на спілкування з матір`ю. На засіданні робочої групи мати зазначала, що такий зв`язок відсутній через блокування контактів. Саме ОСОБА_1 органом опіки та піклування рекомендовано сприяти спілкуванню матері з дітьми.

Наведених обставин сторона позивача належними доказами не спростувала. Таким чином, апеляційний суд робить висновок про наявність перешкод для матері з боку ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, що виключає її винну поведінку відносно здійснення батьківських обов`язків. Не встановлено за обставинами справи, що ОСОБА_2 свідомо нехтувала здоров`ям дитини або її вихованням, навчанням, тощо.

Доводи позову про жорстоке поводження відповідачки з сином та застосовування до нього фізичного насильства не знайшли підтвердження в ході судового розгляду. Колегія суддів вважає, що надані позивачем фотосвітлини із зображення сина, як доказ фізичного насильства з боку матері, правильно відхилені судом першої інстанції, оскільки не дозволяють встановити наявність та характер тілесних ушкоджень, час та обставини їх отримання та залежно від цього особу кривдника. У матеріалах справи відсутні докази притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства чи визнання її винною у вчиненні протиправних діянь стосовно дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи заявника про неврахування думки дитини - ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 171 СК України під час вирішення спору. Згідно зі ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав. Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування, малолітній ОСОБА_3 надав письмове пояснення, в якому зазначив, що з мамою не спілкується, вона його била, ображала, він не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Отже, думка ОСОБА_3 щодо предмету спору - позбавлення відповідачки батьківських прав була викладена письмово та відображена у висновку органу опіки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Апеляційна скарга не містить посилань на те, що неповнолітній ОСОБА_3 міг надати суду інакшу інформацію, ніж та, що письмово скерована ним до органу опіки та піклування. З огляду на те, що законодавцем беззаперечно не зазначено про необхідність з`ясування думки дитини лише в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що норми ст. 171 СК України при вирішенні спору дотримано. При цьому колегія суддів зважає на те, хоча думка дитина у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Є безпідставними твердження позивача про свідоме обрання колишньою дружиною постійного проживання на території іншої держави, що явно зумовлює неможливість належного піклування та виховання сина з її боку.

Як указує позивач та не заперечує відповідачка, остання отримала дозвіл чоловіка на тимчасовий виїзд за кордон та поїздку в Іспанію малолітньої дочки ОСОБА_4 у період з 14 березня по 15 червня 2020 року.

За поясненнями відповідачки, які не спростовано, через запровадження у світі карантину, спричиненого виникненням та поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в тому числі і в Іспанії, у неї виникли проблеми з поверненням додому. 12 березня 2020 року такий карантин запроваджено також і на території України, його дія неодноразово продовжувалась. Карантин скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.

Отже, перебування ОСОБА_2 за кордоном обумовлено не лише її свідомим вибором, але і об`єктивними обставинами, що унеможливили своєчасне повернення до України.

З огляду на наведене вище, посилання ОСОБА_1 на ухилення відповідачки протягом тривалого часу від надання матеріальної допомоги на утримання сина, невідвідування нею навчального закладу дитини та небажання займатись вихованням, фізичним та духовним розвитком дитини, не можуть достеменно підтверджувати злісне та систематичне ухилення ОСОБА_2 від належного виконання батьківських обов`язків.

Аналізуючи наявні у справі докази та перевіряючи доводи ОСОБА_1 про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої дочки ОСОБА_4 , апеляційний суд виходить з наступного.

З березня 2020 року відповідачка разом з малолітньою дочкою проживали на території Іспанії в різних центрах допомоги та приватному помешканні. Компетентним органом Іспанії було порушено провадження з позбавлення захисту стосовно ОСОБА_4 , зокрема, розпочато щодо неї процедуру тимчасового позбавлення материнської опіки у зв`язку з наявністю ознак фізичного та психологічного насилля, недбалості під час догляду та турботи за дитиною. Через неналежний догляд за дитиною дівчинку тимчасово вилучено у матері та передано до сім`ї тимчасових опікунів. Впродовж всього часу її перебування в прийомній сім`ї відбувалися зустрічі дитини з матір`ю та бабусею по лінії матері під наглядом служби захисту дітей. З 29 червня 2023 року дитину передано під тимчасову опіку у власну сім`ю, а саме, до бабусі по лінії батька, яка проживає в Республіці Кіпр, де наразі дитина і проживає.

За твердженнями позивача, з моменту передачі дитини у квітні 2022 року до прийомної сім`ї і на час розгляду справи відповідачка не вжила заходів для виправлення ситуації та повернення дитини. Проте матеріали справи свідчать, що 13 грудня 2022 року ОСОБА_2 подала до Суду першої інстанції 6 м. Малага опозиційну скаргу на адміністративні постанови щодо залишення та прийняття Голови Служби захисту неповнолітніх Територіального представництва Малаги Регіонального міністерства соціальної інтеграції, молоді, сім`ї та рівності від 25 серпня 2022 року, що випливають з постанови того ж органу від 05 квітня 2022 року, виданий у справі неповнолітньої особи (DPMA), 352-2021-0004068 №/Справи 353-2022-00000425-1, в якому визнано залишення та надано згоду на взяття під опіку доньки ОСОБА_4 , державним органом, а також на екстрене влаштування в сім`ю, призначену для цієї мети. Тобто, відповідачка з рішенням відповідного компетентного органу про відібрання дитини не погодилась і у визначений законом країни, де вона наразі перебуває, спосіб намагалась його скасувати.

Те, що наведений спір ОСОБА_2 не виграла, не свідчить про неналежність виконання нею батьківських обов`язків відносно доньки. Крім цього, рішення № 456/23 суду першої інстанції № 6 м. Малаги від 21 листопада 2023 року (т. 2 а.с. 230-234) підлягає апеляційному оскарженню, отже не є остаточним. З огляду на відмінність правових систем України та Іспанії апеляційний суд вважає, що ні процедура відібрання дитини у відповідачки, ні наведене рішення щодо відхилення її позовної заяви щодо рішення про початок процедури відмови від дитини та ухвалення ситуації безпорадності, не можуть бути беззаперечним доказом неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків або ухилення від їх виконання відносно доньки.

Про наміри ОСОБА_2 відновити та зберегти зв`язки з дочкою свідчать її звернення в соціальних мережах до відомих медійних осіб, а також до державних відомств та органів на їх електронну адресу, зокрема, української журналістки та телеведучої ОСОБА_18 (т. 2 а.с. 100), української громадської та політичної діячки, радниці - уповноваженої Президента України з прав дитини ОСОБА_19 (т. 2 а.с. 101), консула України в Малазі ОСОБА_20 (т. 2 а.с. 103, 119), телевізійного каналу «1+1» (т. 2 а.с. 109), Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (т. 2 а.с. 115), офісу Президента України (т. 2 а.с. 116) та Міністерства юстиції України (т. 2 а.с. 126).

Колегія суддів виходить з того, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф, 57, 58).

ЄСПЛ також зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ та висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_4 .

Про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 констатував у своєму висновку орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 листопада 2023 року.

Суд апеляційної інстанції констатує, що позивач не звертався до органу опіки і піклування з метою застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу щодо належного виконання нею батьківських обов`язків, тобто не намагався спрямувати відповідачку на зміну ставлення до дітей, у випадку, якщо вважав виконання її батьківського обов`язку неналежним.

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 наголосив, що непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Тому апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність злісного та умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків стосовно неповнолітніх дітей, щоб могло бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно вирішивши спір по суті, хибно навів у мотивувальній частині рішення, як встановлені, обставини щодо потерпання відповідачкою від гендерного насильства в сім`ї, з огляду на таке.

За даними Вікіпедії гендерне насильство - це форми насильницьких дій, що мають чітко виражену гендерну групу, на яку спрямоване насильство або яка чинить насильство. Гендерне насильство переважно сприймається суспільством як насильство проти жінок, яке чинять переважно чоловіки. Серед різних видів гендерного насильства найпоширенішим і складним для протидії є домашнє насильство або насильство в сім`ї.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про попередження насильства у сім`ї» насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї по відношенню до іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Вирішуючи спір та мотивуючи рішення, районний суд зазначив, що ОСОБА_2 зазнала гендерного насильства, зокрема, у 5-му абзаці 9-ї сторінки рішення указав на те, що «…відповідач у березні 2020 року виїхала за межі України разом із донькою ОСОБА_21 до Іспанії, як біженка, рятуючись від гендерного насильства», а у 3-му абзаці 10-ї сторінки рішення встановив, що: «… відповідач опинилась в скрутних життєвих обставинах та намагаючись втекти від гендерного насильства в сім`ї змушена була виїхати за кордон, проте вивезти змогла лише дочку, так як сина позивач забрати їй із собою не дав можливості».

Проте, як вбачається з матеріалів справи, предметом судового дослідження обставини вчинення/невчинення щодо відповідачки гендерного насильства в сім`ї не були. Такі посилання суду ґрунтуються на свідченнях самої ОСОБА_2 під час розгляду справи, та її письмових поясненнях, які надавалися суду першої інстанції № 6 м. Малага (т. 2 а.с. 310).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд виходить з того, що факт вчинення щодо відповідачки домашнього (гендерного) насильства належними доказами не підтверджено. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки позивача та результатів розгляду таких заяв, доказів звернення відповідачки до медичних установ щодо наявних тілесних ушкоджень, до психолога або інших компетентних органів з приводу будь-яких умисних дій фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування відносно неї з боку іншого члена сім`ї.

Таким чином суд першої інстанції визнав встановленими обставини, які не підтверджено належними доказами. Апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції тоді, коли неправильність рішення можна усунути без його скасування, не змінюючи його суті, і зміна стосується окремих частин рішення.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з 5-го абзацу 9-ї сторінки рішення слова «…рятуючись від гендерного насильства» та з 3-го абзацу 10-ї сторінки рішення слова «…намагаючись втекти від гендерного насильства в сім`ї…». В іншій частині рішення, що оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2023 року - змінити.

Виключити з 5-го абзацу 9-ї сторінки рішення слова «…рятуючись від гендерного насильства» та з абзацу 3-го 10-ї сторінки рішення слова «…намагаючись втекти від гендерного насильства в сім`ї…».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко