ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/276/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кислого Андрія Матвійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року, представника ОСОБА_1 - адвоката Кислого Андрія Матвійовича на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2023 року по справі № 953/19656/20, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНРАЙТ", ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про повернення малолітньої дитини у попереднє місце проживання,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Кислого А.М. 30 листопада 2020 року звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просив повернути малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у попереднє місце проживання, а саме - у квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що позивачка разом зі своїм чоловіком з 2015 року визнані опікунами над малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що до 2020 року родина позивачки мешкала у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка з 2008 року на праві власності належала її родині. 25 вересня 2020 року ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» примусово виселили ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з квартири за вищевказаною адресою та таким чином протиправно позбавили малолітню дитину місця проживання. На переконання сторони позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки малолітня дитина повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене за волею сторонніх осіб чи за волею одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у її місце проживання. Зокрема такі правові висновки зробив Верховний суд у справі № 279/3970/18 у постанові від 29 вересня 2020 року. Зазначив, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Зауважив на тому, що з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», можна зробити висновок про безпідставність виселення осіб, які мешкали у квартирі за вищевказаною адресою, на час дії зазначеної заборони щодо примусового звернення стягнення, враховуючи, що родина позивача немає іншого житла.

ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Погорєлова Ю. А. у відзиві на позовну заяву просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставності та необґрунтованості.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 у попереднє місце проживання - було відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» - адвоката Браташ Ольги Олександрівни про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 у попереднє місце проживання - було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, повний текст якого було складено 09.10.2023, представник ОСОБА_1 - адвокат Кислий А.М. у апеляційній скарзі від 31 жовтня 2023 року просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.09.2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

На обґрунтування скарги вказав, що суд першої інстанції до своїх висновків про недоведеність позову дійшов при неповністю з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, з огляду на наступне.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., практики ЄСПЛ та Верховного Суду України. Крім того, право позивачки захищене гарантіями статті 1 Першого протоколу до згаданої Конвенції.

Суд у справі не врахував, не надав оцінки факту того, що у спірних правовідносинах права відповідача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до вищевказаної Конвенції, не звернув уваги на те, що під час ухвалення судового рішення про виселення членів сім`ї колишнього власника з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві; не звернув уваги на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла і не перевірив та не встановив чи є у позивача інше житло. За таких обставин суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 у попереднє місце проживання.

У апеляційній скарзі від 14 листопада 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Кислий А.М. просить скасувати додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року у цивільній справі № 953/19656/20 та ухвалити постанову про залишення без розгляду клопотання представника відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу ц цій справі.

На обґрунтування вказав, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Свою позицію апелянт обґрунтовує наступним.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У відзиві на позовну заяву від 25.02.2021 р., який готував та подавав до суду не адвокат, а директор ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Погорелов Ю.А., відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В порушення вказаних імперативних вимог Закону представником відповідача не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Замість цього представником відповідача подано до суду Детальний опис (Акт прийому-передачі) суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від

02.10.2023р.

Ч. 4 ст. 137 ЦПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У зв`язку з відсутністю детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розмір витрат на оплату послуг адвоката, не може бути співмірним обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником відповідача пропущений встановлений Законом строк, тому заяву слід залишити без розгляду.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кислий А.М. у режимі відеоконференцзв`язку, за відсутності інших учасників справи, які повідомлялись судом апеляційної інстанції про судове засідання, перевірила законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг і вважає, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржені рішення суду першої інстанції відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що у даному випадку відповідачем ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» не було порушено право дитини - ОСОБА_4 на житло, оскільки станом на день виселення (25 вересня 2020 року) за ОСОБА_4 було закріплено право на проживання та користування іншим житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналізуючи спірні правовідносини, суд також дійшов висновку, що аргументи позовної заяви зводяться до незгоди позивача зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що вона у судовому порядку не оскаржувала, та подальшим виселенням позивача разом з його родиною.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено і не обґрунтовано, що відповідач порушив права дитини ОСОБА_4 .

Суд також зауважив, що повернення дитини ОСОБА_4 до житла, право власності на яке має стороння їй людина, де не проживають члени її сім`ї - її опікуни, жодним чином не буде відповідати якнайкращому зебезпеченню її інтересів, оскільки, по-перше, у неї є закріплена за нею інша житлова площа, за місцем реєстрації її матері, де вона також зареєстрована, по-друге, вона на теперішній час мешкає разом зі своєю сім`єю за іншою адресою - АДРЕСА_2

Задовольняючи клопотання про відшкодування судових витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги суд першої інстанції зазначив наступне.

З урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг (подання відзиву, безпосередня участь представника у семи судових засіданнях, подання інших процесуальних заяв), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, а також з урахуванням заперечень представника позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважає що розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним.

З урахуванням викладеного, суд, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, вважав доцільним здійснити розподіл витрат сторони відповідача на надання правової допомоги у розмірі 10000 грн, що підлягають відшкодуванню на користь відповідача з позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Суд відповідно до наявних у справі документів встановив, що позивачка ОСОБА_1 придбала на підставі договору купівлі-продажу Р№1358 від 10 квітня 2008 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, та на яку у подальшому було звернуто стягнення іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт».

Відповідно до положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, відповідно до положень статті 109 ЖК України.

З наданих до суду письмових доказів також судом встановлено, що станом на день звернення із вказаною позовною заявою, власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2020 року.

Отже, власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , куди позивачка просить повернути малолітню дитину для проживання, є ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачкою було оскаржено державну реєстрацію звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд, вирішуючи спір у даній справі, виходив з того, що ОСОБА_2 набула право власності на вищевказану квартиру у встановленому законом порядку, а тому є її законним власником.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення опіки, піклування на дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами та піклувальниками» № 791 від 23 грудня 2015 року, призначено опікуном малолітньої (станом на день звернення до суду з позовною заявою) ОСОБА_4 .

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналогічні положення закріплені й у статті 29 ЦК України.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 2 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Суд встановив, що станом на день звернення до суду із відповідною заявою ОСОБА_4 була малолітньою, та з урахуванням положень ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України її місце проживання повинно було визначатися за місцем проживання її опікунів.

Станом на день розгляду справи ОСОБА_4 досягла чотирнадцяти років, а тому її місце проживання відповідно до положень ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України визначається нею самою.

Разом з тим станом на день звернення позивачки із відповідною позовною заявою, місце проживання ОСОБА_4 відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України повинно визначатися за місце проживання її опікуна, у даному випадку відповідачки ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просила повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у попереднє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на безпідставність виселення осіб, які там мешкали, оскільки на час такого виселення на правовідносини, які виникли між нею та ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» розповсюджувалася дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та на те, що на час виселення її родина не мала іншого житла.

Суд врахував, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом не були заявлені вимоги щодо оскарження звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення, а також не було надано ані кредитного договору, ані іпотечного договору. Крім того, позивачка у судовому засіданні не оспорювала право власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру.

З огляду на викладене суд вважав безпідставними посилання сторони позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закон України «Про іпотеку», оскільки предметом розгляду у цій справі не є правовідносини, які по`вязані зі скасуванням рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем на іпотеку чи інші вимог пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Вирішуючи заяву щодо про повернення малолітньої (станом на день звернення до суду з позовною заявою) ОСОБА_4 у попереднє місце проживання, суд також взяв до уваги ту обставину, що ані ОСОБА_1 , ані її чоловік - ОСОБА_5 не володіють на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а тому з урахуванням положень ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, малолітня (станом на день звернення до суду з позовною заявою) ОСОБА_4 , яка є членом сім`ї позивачки та проживає разом з нею, також не набула права на користування цим житлом відповідно до закону, оскільки таке право виникає лише у членів сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним.

Суд на підставі наявних у справі доказів також встановив, що наразі позивачка проживає разом зі своєю родиною за адресою: АДРЕСА_2 , за вказаною адресою ССД по Московському району м. Харкова неповнолітня ОСОБА_4 взята на облік дітей, які прибули з іншої території.

З аналізу викладеного слідує, що станом на день розгляду справи місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначене за адресою проживання свого опікуна - ОСОБА_1 , що узгоджується з положенням ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 станом на 25 вересня 2020 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та, що за вказаною адресою за нею було закріплено право проживання та користування житловою площею.

Суд також у світлі гарантій ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980 щодо права на житло правильно взяв до уваги, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року та Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2015 року, закріплено за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане дійсно свідчить, що у неповнолітньої ОСОБА_4 з 23 грудня 2015 року є закріплено право проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_3 .

Окрім того, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року зобов`язано директора КП «Жилкомсервіс» взяти на контроль питання збереження житла за малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Наведене свідчить, що у дитини ОСОБА_4 є право на вищевказане житло, а наведені у доводах скарги аргументи про порушення житлових та майнових прав дитини є безпідставними.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З урахуванням вищевикладених положень та встановлених обставини справи, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, які доводами скарги не спростовані, про недоведеність факту незаконного позбавлення неповнолітньої ОСОБА_4 права на житло за адресою АДРЕСА_1 , оскільки її право на житло захищене на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 .

Отже станом на 25 вересня 2020 року (дата виселення) за ОСОБА_4 було закріплено право на проживання та користування іншим житлом, а тому її права під час виселення з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , порушені не були, таке втручання у її житлові права є пропорційними та відповідають легітимній меті звернення стягнення на предмет іпотеки, яке позивачка не визнала незаконним.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази у їх сукупності, а також враховуючи доводи сторін по справі, дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та жодним чином необґрунтованими, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що у даному випадку відповідачем ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» не було порушено право дитини - ОСОБА_4 на житло, оскільки станом на день виселення (25 вересня 2020 року) за ОСОБА_4 було закріплено право на проживання та користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 . Наведе з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження, а практика міжнародного та касаційного суду не є релевантною до обставин цієї справи.

Що стосується відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 серпня 2023 року представник відповідача ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Браташ О. О. відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України подала до суду клопотання про надання доказів щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, в якій вчасно повідомила про намір подати докази на підтвердження понесених судових витрат протягом 5 днів з моменту винесення судового рішення, у зв`язку з чим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось.

04 жовтня 2023 року представник відповідача ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Браташ О. О. також в межах визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України строку звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 41800 грн.

Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З огляду на викладене суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, що представник відповідача ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Браташ О. О. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу у передбачені положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України строки.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» Браташ О. О. надала суду такі документи: договір про надання правничої (правової) допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року, додаткову угоду № 3 від 20 лютого 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року; платіжне доручення № 508 від 01 жовтня 2021 року про сплату на розрахунковий рахунок АБ «Браташ та партнери» грошових коштів за надання правничої (правової) допомоги відповідно до договору № 01042020 від 01 квітня 2020 року та додаткової угоди № 3 від 20 лютого 2021 року, акт прийому-передачі суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від 02 жовтня 2023 року, ордер на надання правничої парової допомоги серії АХ № 1144873 від 27 липня 2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ХВ № 002377.

Як слідує зі змісту п. 4.1. договору про надання правничої (правової) допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року, за правову допомогу, передбачену ст. 2 цього договору клієнт у готівкову та/бо безготівковому вигляді сплачує у тому числі шляхом передоплати (авансу), адвокату гонорар у розмірі встановленому у додаткових угодах до даного договору.

Відповідно до п. 6.1 додаткової угоди № 3 до договору про надання (правничої) правової допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року, представництво інтересів клієнта (консультування клієнта, визначення правової позиції у справі, підготовка та подання відзиву, заяв, заперечень на відповідь на відзив за необхідності, включно із заявою, клопотань, пояснень, відзивів, заперечень, збір доказів, участь (особиста, дистанційна, шліхом відеоконференції) - 41800 грн.

З наданого стороною відповідача акту прийому-передачі суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від 02 жовтня 2023 року слідує, що АБ «Браташ та партнери» відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року та додаткової угоди № 3 від 20 лютого 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 01042020 від 01 квітня 2020 року надало ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» правничу допомогу, а саме: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин; вивчення наданих документів до позову, що надані для складання відзиву на позовну заяву; ознайомлення з матеріалами справи; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, підготовка до розгляду справи: аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики надання юридичних консультацій; підготовка процесуальних документів (складання та направлення відзиву на позовну заяву); участь у судових засіданнях.

Як вбачається зі змісту наданих стороною позивача заперечень проти заявлених витрат на правничу допомогу, представник позивача просив суд залишити клопотання представника відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу без розгляду, з тих підстав, що стороною відповідача пропущений строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, але ці заперечення та доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Крім того, суд вважає безпідставними та необґрунтованими посилання сторони позивача на те, що стороною відповідача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а надано детальний опис (акт прийому-передачі) суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від 02 жовтня 2023 року, оскільки у наданому представником відповідача акті прийомі-передачі суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від 02 жовтня 2023 року детально описано, які послуги були надані, витрачений час на надання таких послуг, а також вартість наданих послуг, а тому суд дійшов висновку про належність та допустимість такого доказу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Суд, з урахуванням наведеного вище та з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг (подання відзиву, безпосередня участь представника у семи судових засіданнях, подання інших процесуальних заяв), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, а також з урахуванням заперечень представника позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважав що розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним, внаслідок чого керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, вважав доцільним здійснити розподіл витрат сторони відповідача на надання правової допомоги у розмірі 10000 грн, що підлягають відшкодуванню на користь відповідача з позивача.

Наведене свідчить, що вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі доказів, надав їм належну оцінку з урахуванням доводів та заперечень сторін, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростували, тому відповідно достатті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кислого Андрія Матвійовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судовго рішення виготовлений 09 лютого 2024 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.