Провадження№ 2/522/2279/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Байла Є. С.,

представника ОСОБА_2 адвоката Оліянчука Ю. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10.09.1983 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Одеси від 06.10.1992. У період проживання сторін у шлюбі, 30.01.1992 між ОСОБА_2 та виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси укладено договір купівлі продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м., яку, як зазначено в договорі, займав він та члени його сім`ї. Зазначає, що жодних спорів між сторонами щодо поділу спільного майна не було, проте на даний час відповідач вчиняє дії, спрямовані на підготовку до відчуження указаної квартири, а оскільки він є її титульним власником, об`єктивні перешкоди у здійсненні такого відчуження на користь третіх осіб у нього відсутні.

Так, 26.11.2020 відповідач звернувся до суду з позовом до неї про визнання вищевказаної квартири його особистою приватною власністю, проте позовна заява з його ініціативи була залишена судом без розгляду. Про подання відповідачем позову вона дізналася випадково із сайту «Судова влада України» та 02.11.2021 її представник ознайомився з матеріалами справи № 522/20893/20, після чого стало відомо про намір ОСОБА_2 відчужити спільне майно.

Указані обставини дають їй підстави передбачати можливість порушення її права власності, у зв`язку з чим вона просить здійснити поділ майна колишнього подружжя та визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м.

При цьому вважає, що строк позовної давності щодо вирішення цього спору не сплинув, оскільки їй взагалі не було відомо, що відповідач спірну квартиру оформив на своє ім`я, а про порушення свого права, як співвласника майна, позивач дізналася лише у жовтні 2021 року.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, вважав, що строк позовної давності за вимогою позивача про поділ майна колишнього подружжя сплинув ще у 1995 році, позивач упродовж 1992-2021 років не зверталася до суду про поділ квартири, а її твердження про те, що вона не знала, що відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім`я, вважає таким, що не відповідає дійсності. Так, позивачу про придбання ним квартири за адресою: АДРЕСА_1 було відомо ще під час розгляду Центральним районним судом м. Одеси справи № 2-1021/1992 про розірвання шлюбу, оскільки у рішенні суду від 06.10.1992 вказано, що ОСОБА_1 претензій матеріального та аліментного характеру до колишнього чоловіка не має. Крім того, ОСОБА_1 про придбання відповідачем цієї квартири було відомо також із матеріалів цивільної справи № 2-68/1997 за позовом Одеської міської ради про визнання обміну житловими приміщеннями недійсним, де однією з позовних вимог була вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. У цій справі ОСОБА_1 була співвідповідачем. Рішення у справі № 2-68/1997 було прийнято ще у червні 1997 року. Тому відповідач вважає, що позивачу про можливе порушення її права було відомо ще у 1992 році, коли у вищевказаних судових документах було засвідчено факт викупу одноосібно ОСОБА_2 спірної квартири, а тому вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин.

Також ОСОБА_2 у відзиві посилався на необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , указував, що спірна квартира не є спільним сумісним майном, що нажите під час шлюбних відносин з ОСОБА_1 , оскільки це нерухоме майно є майном, що набуте ним, хоча і під час формального перебування у шлюбі з позивачем, але за кошти, які належали йому особисто та за фінансової підтримки його батьків. На момент набуття права власності на спірне майно сторони у справі три роки перебували у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами, у 1989 році подружні відносини сторін були фактично припинені, вони проживали окремо, створили нові сім`ї та останні три роки перед розірванням шлюбу спільного господарства не вели.

Зазначає, що у 1991 році вони добровільно здійснили фактичний поділ майна (речей та грошей), також здійснили обмін двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вони проживали спільно до 1989 року, у результаті якого ОСОБА_2 отримав обмінний ордер на право проживання в квартирі АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 із сином сторін у квартирі АДРЕСА_4 .

У подальшому ОСОБА_1 разом із сином приватизували отриману внаслідок обміну квартиру державного житлового фонду та отримали у спільну часткову власність 649/1000 часток квартири АДРЕСА_4 .

Реалізуючи своє цивільне право та діючи на підставі Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного та громадського фонду, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 19.05.1989 № 142, він уклав з виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів міста Одеси договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м., посвідчений 30.01.1992 нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-1066. Вартість квартири за договором становила 5 566 крб.

У подальшому він відчужив частину цієї квартири, залишивши у своїй власності 11/20 (або 550/1000) частин від загальної площі цієї квартири. 16.07.1997 Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації йому було видано реєстраційне посвідчення на право власності на 11/20 частин цієї квартири, внесено відповідний запис в реєстрову книгу.

Указує, що він є особою з інвалідністю 2 групи, пенсіонером та людиною похилого віку. На даний час він перебуває у скрутному матеріальному становищі та має намір відчужити спірний об`єкт нерухомості. У жовтні 2020 року на його замовлення ПП «Проект» було проведено технічну інвентаризацію вказаного об`єкта нерухомого майна та визначено розподіл часток в результаті уточнення лінійних розмірів, відповідно до якого його частка квартири становить 547/1000 та складається із житлової кімнати площею 19, 64 кв. м., кабінету площею 6 кв. м., кухні площею 5 кв. м., коридору площею 1, 39 кв. м., санвузлу площею 2,1 кв. м.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилалася на необґрунтованість доводів відповідача про те, що перебіг позовної давності у даному випадку розпочався у 1992 році, оскільки початок перебігу такого строку пов`язується з моментом, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Також зазначила, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Щодо доводів відповідача, що спірна квартира була придбана в тому числі за фінансової допомоги його батьків, які надали йому грошові кошти в розмірі 6 000 крб, зазначила, що за положеннями законодавства, чинного на той час, договір дарування такої суми коштів підлягав нотаріальному посвідченню. Також вважала необґрунтованими посилання відповідача на преюдиційність обставин, встановлених рішенням суду про розірвання шлюбу щодо періоду непроживання сторін, оскільки преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені в резолютивній частині рішення. Однак, лише в описовій частині рішення суду про розірвання шлюбу зазначено, що ОСОБА_2 , звернувшись із позовом указує, що подружжя разом не проживає більше трьох років, тому суд жодним чином не досліджував питання непроживання сторін разом.

У запереченнях ОСОБА_2 посилався на те, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами було прийнято з урахуванням чинної на той час судової практики, зокрема п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду № 8 від 31.08.1979 «Про судову практику в справах про розірвання шлюбу», а позивачем не спростовано, що ні чоловік, ні дружина не зверталися під час розірвання шлюбу з окремою позовною вимогою про визнання за кожним з них права на певну частку спірної квартири. Указує, що ОСОБА_1 про можливе порушення відповідачем її права спільної сумісної власності було відомо, починаючи з 1992 та не пізніше 15.07.1997, коли у судових документах було досліджено факт викупу одноосібно ОСОБА_2 спірної квартири. Вважає, що ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивачем не обґрунтовано пропуск строку позовної давності, тому вважає, що наявні достатні підстави для застосування судом наслідків спливу позовної давності за позовом ОСОБА_1 . Указує, що позивач не навела жодного доказу про свою особисту фінансову участь у придбанні спірної квартири, якою відповідач володіє упродовж 30 років. ОСОБА_1 також не сплачувала комунальні послуги, що свідчить про те, що остання не вважала спірне майно спільним.

03.03.2022 ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву, в якій він просить визнати його особистою приватною власністю 547/1000 частки квартири АДРЕСА_3 , яка має загальну площу 36,26 кв.м. та складається з житлової кімнати - площею 19,64 кв.м., кабінету - площею 6 кв.м., кухні - площею 5 кв.м., санвузлу - площею 2,1 кв.м., коридору - площею 1,39 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_3 була придбана ним хоча і під час формального перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , проте при фактичному припиненні шлюбних відносин між сторонами та за кошти, що належали йому особисто.

У подальшому він відчужив частину цієї квартири ОСОБА_3 , залишивши у своїй власності 11/20 (або 550/1000) частин від загальної площі цієї квартири. 16.07.1997 Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації йому було видано реєстраційне посвідчення на право власності на 11/20 частин цієї квартири, внесено відповідний запис в реєстрову книгу.

453/1000 частки цієї квартири належить ОСОБА_4 , який набув право власності внаслідок отримання в дар від попереднього власника 06.10.2016. Частка ОСОБА_4 складається із житлової кімнати, площею 16, 62 кв. м., вбиральні, кухні та коридору.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2022 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилання ОСОБА_2 на непроживання сторін спільно з 1989 року вважала необґрунтованими та вказувала, що рішення про розірвання шлюбу, на яке посилається ОСОБА_2 як на підтвердження своїх доводів, не містить преюдиційних фактів, адже суд жодним чином не досліджував питання непроживання сторін разом. Вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, щодо доводів ОСОБА_2 , що квартира була придбана ним в тому числі за кошти, надані його батьками, вважає їх непідтвердженими, оскільки дарування коштів в розмірі 6000 крб. мало бути оформлене нотаріально посвідченим договором, а наявність на рахунках батьків ОСОБА_2 значної суми коштів не може доводити, що такі кошти були йому передані. Крім того вважала, що факт передачі коштів не може підтверджуватися показаннями свідків.

Також указує, що відчуження ОСОБА_2 частки квартири відбулося без її згоди, проте така згода є обов`язковою навіть після розірвання шлюбу, оскільки розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової чи особистої приватної власності.

У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 виклав свої пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, аналогічні тим, що викладені ним у вищевказаних заявах по суті.

18.08.2023 ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , вважає, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 подана з пропуском загального строку позовної давності, оскільки перебіг такого строку розпочався з моменту видачі Приморським відділом РАЦС м. Одеси свідоцтва про розірвання шлюбу. Відтак просила, що за умови, якщо суд буде вважати зустрічну позовну заяву обґрунтованою, застосувати до позовних вимог ОСОБА_2 наслідки спливу строку позовної давності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Байло Є. С. первісний позов підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник відповідача адвокат Оліянчук Ю. Г. у судовому засіданні зустрічний позов просив задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та представників сторін, показання свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке.

З 10 вересня1983 року по 20 жовтня 1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 962, що підтверджується довідкою, виданою Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси вих. № 85 від 10.02.2004 та свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 714, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 15.05.2001.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 1501 від 20.12.1991 «Про продаж громадянам в особисту власність займаних ними квартир в будинках державного житлового фонду», виконавчий комітет, розглянувши заяву ОСОБА_2 , вирішив продати останньому квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62, 35 кв. м., яка складається з двох кімнат, жилою площею 36,26 кв.м.

30.01.1992 між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу, посвідчений старшим державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори Коряченко А. А. та зареєстровано в реєстрі 1-1066, відповідно до якого Виконавчий комітет Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси продав, а ОСОБА_2 придбав квартиру, яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру придбано за 5 566 крб.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.07.1997 № 19097.093 за ОСОБА_2 зареєстровано 11/20 часток квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого шостою Одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992 р. № 1-1066.

Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 06.10.2020 № 518907.72.20 станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_5 в комунальному підприємстві зареєстроване право власності на «17/100 (сімнадцять тисячних) частин» (розмір частки вказаний, як прописано у правовстановлюючому документі) житлового будинку, що становить частину квартири АДРЕСА_6 (в правовстановлюючому документі розмір частки не вказаний) за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 14.01.1993, р. № 1-232. Реєстрація від 21.01.1993 (запис у реєстровій книзі: 45 до, стор. 103, р № 1494 та на 11/20 частин квартири АДРЕСА_6 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992, р. № 1-1066. Реєстрація від 16.07.1997 (запис у реєстровій книзі: 45 доп, стор. 103, № 1494).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 19.11.2021, право спільної часткової власності на 453/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 17/1000 часток домоволодіння, належить ОСОБА_4 та складається з: 10-4 житлова, жилою площею 16,62 кв. м., 10-5 вбиральня, 10-6 коридор, 10-7 кухня, на підставі договору дарування, серія та номер 4-1780, виданий 06.10.2016, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс 18.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У ст. 77 ЦПК України вказано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вирішуючи питання про поділ майна подружжя, суд повинен, зокрема, установити факт набуття майна під час шлюбу та перевірити правовстановлюючі документи, на підставі яких проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а також установити, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Позивач за первісним позовом указує, що добровільно відповідач не бажає поділити спірну квартиру, яка була придбана в період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, а тому просила визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м.

Заперечуючи проти первісних позовних вимог та обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, ОСОБА_2 зазначає, що квартира АДРЕСА_3 не є спільним майном подружжя та поділу не підлягає, оскільки, хоч право власності на неї і було зареєстровано за ним у період шлюбу, однак придбано зазначену квартиру було за його особисті кошти, в тому числі й надані його батьками.

Під час судового розгляду судом установлено, що за час шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м.

ОСОБА_2 посилається на те, що на момент набуття права власності на спірне майно сторони у справі разом не проживали, подружні відносини сторін були фактично припинені у 1989 році, тобто за три роки до придбання спірної квартири, останні три роки перед розірванням шлюбу сторони спільного господарства не вели та перебували у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами.

У підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 посилався зокрема на встановлені рішенням суду у справі № 2-1021 про розірвання шлюбу обставини, зокрема, щодо непроживання сторін разом більше трьох років до звернення із заявою про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц.

Разом з тим, як слідує з рішення Центрального районного народного суду м. Одеси від 06.10.1992 у справі № 2-1021 про розірвання шлюбу між сторонами, в його описовій частині зазначено, що ОСОБА_2 просить розірвати шлюб з ОСОБА_1 через припинення спільного проживання з нею більше ніж три роки тому.

Однак, резолютивна частина указаного рішення містить лише висновок суду про задоволення позову, розподіл судових витрат та порядок його оскарження, відтак судом не досліджувалося питання щодо проживання/непроживання сторін разом.

Отже, посилання ОСОБА_2 на те, що указаним рішенням встановлено преюдиційні факти щодо непроживання сторін разом, є необґрунтованими.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є однокласницею ОСОБА_2 , пояснила, що перебувала з ОСОБА_2 у дружніх стосунках, але більше вона спілкувалася з його батьками. Зазначила, що ОСОБА_2 з дружиною та їхнім сином проживали на АДРЕСА_7 , але в кінці 80-х років ОСОБА_2 переїхав проживати на АДРЕСА_5 без своєї сім`ї. Зі слів матері ОСОБА_2 їй стало відомо, що квартиру на АДРЕСА_7 вони обміняли на дві квартири, а в подальшому ОСОБА_2 викупив квартиру на АДРЕСА_5 , де знаходиться інша квартира їй невідомо. Крім того, зі слів матері ОСОБА_2 їй стало відомо, що батьки допомогли сину викупити квартиру на АДРЕСА_5 , оскільки йому бракувало коштів. Будь-яких інших жінок разом з ОСОБА_2 вона не бачила.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що з батьком ОСОБА_2 він познайомився у 1989 року, коли працювали разом у будівельному інституті. Приблизно один раз на тиждень він приходив у гості до них на АДРЕСА_5 , де проживали ОСОБА_2 зі своїми батьками. Він був присутній при розмові ОСОБА_2 та його батьків щодо викупу квартири та батьки його завірили, що допоможуть йому з її придбанням. ОСОБА_7 розповідав йому, що зняв гроші з книжки та допоміг сину з купівлею квартири. Після придбання квартири на АДРЕСА_5 він робив там невеликий ремонт, стелив лінолеум. Приблизно наприкінці 80-х років на початку 90-х ОСОБА_2 розповідав йому, що з дружиною він розірвав стосунки. Також зазначив, що ОСОБА_1 бачив лише на похоронах батьків ОСОБА_2 . Щодо наявності інших жінок у ОСОБА_2 йому невідомо.

Свідок ОСОБА_8 , який був сусідом по пров. Обсерваторний, пояснив, що з 1988 року він часто бачив автомобіль ОСОБА_2 у дворі його батьків. Вказав, що ОСОБА_2 йому розповідав, що з дружиною вони разом не живуть та що у нього є інша жінка. Також ОСОБА_2 розповідав йому, що обміняв квартиру, в якій він проживав з дружиною, на квартиру на АДРЕСА_5 для дружини і сина, та на квартиру АДРЕСА_5 , в якій він сам проживав. Крім того, він йому розповідав, що квартиру на АДРЕСА_5 йому допомогли викупити батьки.

ОСОБА_2 посилається на те, що його батьки були матеріально забезпеченими та надали йому кошти в розмірі 6 000 крб для придбання спірної квартири. У підтвердження обставин передачі коштів у 1991-1992 роках посилається зокрема на показання свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт передачі грошових коштів.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17.

Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Проте, ОСОБА_2 , посилаючись на те, що кошти, за рахунок яких він придбав спірну квартиру, надали йому батьки, доказів укладення договору дарування коштів, посвідченого нотаріально, не надав.

Крім того, показання свідків щодо непроживання ОСОБА_2 з кінця 1980-х років з дружиною не свідчать, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 не за спільні кошти подружжя.

Також суд ураховує, що на критерій достовірності показань свідків, як засобу доказування, зокрема в частині дат може також впливати те, що такі показання стосуються подій, що мали місце більш ніж 30 років тому.

Крім того, посилання ОСОБА_2 на наявність на рахунках його батьків значної суми коштів не свідчить, що ці кошти йому були передані та за них ОСОБА_2 було придбано спірну квартиру.

ОСОБА_2 відповідними доказами не підтверджено сплату коштів за вищевказану квартиру у розмірі 5 566 крб. саме за рахунок належних йому особисто грошових коштів, в тому числі які він отримав від батьків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 доказів фінансової участі у приданні спірної квартири не надала, є безпідставними, оскільки зазначена квартира набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого в ОСОБА_1 відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростував.

Твердження ОСОБА_2 про те, що він отримував значно більший дохід ніж його колишня дружина, яка працювала у дитячому садку, з огляду на положення ст. 22 КпШС України, не впливає на правовий статус майна як спільного сумісного.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не спростовано, а тому вона є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про поділ спірної квартири задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62, 35 кв. м., житловою площею 36, 26 кв. м.

Відповідно до договору від 30.01.1992, укладеного між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріально, останній придбав квартиру, яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає ОСОБА_2 у заявах по суті, та як підтвердив його представник у судовому засіданні, у подальшому ОСОБА_2 04.03.1992 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, відчужив частину цієї квартири ОСОБА_3 .

Отже, у власності ОСОБА_9 після такого відчуження залишилося 11/20 (або 550/1000) часток цієї квартири.

Відтак, як слідує з наведеного вище, частину спірної квартири ОСОБА_2 відчужив у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалося сторонами.

Копію такого правочину матеріали справи не містять, а представник ОСОБА_2 у судовому засіданні вважав відсутніми підстави для його дослідження у даній справі з посиланням на те, що такий договір містить інформацію щодо особи, яка не бере участі у справі.

Натомість ОСОБА_1 у судовому засіданні посилалася на те, що відчуження частки квартири було здійснено ОСОБА_2 без її згоди, а тому наполягала на визнанню за нею права власності на частку квартири, виходячи з площі квартири, зазначеної у договорі від 30.01.1992, а саме в розмірі 62, 35 кв. м.

При цьому указувала, що нею не оспорюється договір відчуження такої частки.

Отже, ураховуючи, що частка квартири була відчужена ОСОБА_2 у період шлюбу, що не заперечувалося ОСОБА_1 , за відсутності доказів протилежного, відсутні підстави вважати, що таке відчуження відбулося без згоди ОСОБА_1 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.07.1997 № 19097.093 за ОСОБА_2 зареєстровано 11/20 часток квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого шостою Одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992 р. № 1-1066.

Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 06.10.2020 № 518907.72.20 станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_5 в комунальному підприємстві зареєстроване право власності на «17/100 (сімнадцять тисячних) частин» (розмір частки вказаний, як прописано у правовстановлюючому документі) житлового будинку, що становить частину квартири АДРЕСА_6 (в правовстановлюючому документі розмір частки не вказаний) за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 14.01.1993, р. № 1-232. Реєстрація від 21.01.1993 (запис у реєстровій книзі: 45 до, стор. 103, р № 1494 та на 11/20 частин квартири АДРЕСА_6 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 30.01.1992, р. № 1-1066. Реєстрація від 16.07.1997 (запис у реєстровій книзі: 45 доп, стор. 103, № 1494).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 19.11.2021, право спільної часткової власності на 453/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 17/1000 часток домоволодіння належить ОСОБА_4 та складається з: 10-4 житлова, жилою площею 16,62 кв. м., 10-5 вбиральня, 10-6 коридор, 10-7 кухня, на підставі договору дарування, серія та номер 4-1780, виданий 06.10.2016, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора.

Отже, власником 453/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Натомість, вважаючи спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, ОСОБА_1 право власності ОСОБА_4 на частку спірної квартири не оспорює, останній не був залучений нею до участі у справі та вимог до нього вона не пред`являла, натомість, на переконання суду, задоволення позову у визначений ОСОБА_1 спосіб призведе до порушення прав ОСОБА_4 як співвласника указаного майна.

Відтак, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Крім того, як слідує з інформаційної довідки з роз`яснення технічної інвентаризації, виданої ПП «Проект» від 16.10.2020 № 16-10/20-1 під час проведення поточної технічної інвентаризації квартир АДРЕСА_3 , встановлено, що в результаті уточнення лінійних розмірів, загальна площа квартири складає 62,35 кв. м, житлова 36,26 кв. м. Зміна показника часток співвласників квартири АДРЕСА_6 ( ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) з 11/20 (550/1000) 9/20 (450/1000) на 547/1000 453/1000 виникло внаслідок перерахунку часток, уточнення лінійних розмірів приміщень та з урахуванням даних щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 01 від 06.10.2016 (власник ОСОБА_4 , що наявні в Державному реєстрі речових прав). Об`єкт нерухомого майна, що знаходиться у власності ОСОБА_2 з 30.01.1992 загальною площею 34, 13 кв. м., житловою 19,64 кв. м. (частина квартири АДРЕСА_6 ) являє собою той самий об`єкт нерухомого майна, що вказано у реєстраційному свідоцтві за № 19097.093 від 16.07.1997, виданого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації. Втручання в огороджувальні та несучі конструкції, зміни загальної площі частини квартири АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 не відбулося.

Відповідно до довідки ПП «Проект» від 16.10.2020 № 16-10/20-2 квартира за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 62, 35 кв. м., житлову площу 36, 26 кв. м. У користуванні ОСОБА_2 знаходиться частина квартири загальною площею 34,13 кв.м., житловою 19,64 кв. м., а саме: 1-коридор 1, 39 кв. м., 2- санвузол 2,1 кв. м., 3 кухня 5, 0 кв. м. 4- кабінет 6, 0 кв. м., 5-житлова 19, 64 кв. м., що складає 547/1000. У користуванні ОСОБА_4 знаходиться частина квартири АДРЕСА_8 , 62 кв. м., а саме: 6-житлова 16, 62 кв. м., 7-коридор 1,3 кв. м. 8-вбиральня 0,8 кв. м., 9- кухня 9, 5 кв. м., що складає 453/1000.

Отже, як слідує з матеріалів справи право власності ОСОБА_2 на 547/1000 частки квартири у встановленому законом порядку не зареєстроване.

При цьому, за ОСОБА_2 зареєстровано 11/20 часток квартири (або 550/1000), а за ОСОБА_4 зареєстроване 453/1000 частки спірної квартири, а відтак частки співвласників не становлять 1.

При цьому, посилання на те, що частка ОСОБА_2 у розмірі 547/1000 виникла внаслідок перерахунку часток, уточнення лінійних розмірів приміщень не є достатнім підтвердженням, що така частка визначена у спосіб, встановлений законом.

Відтак, без попереднього проведення реєстрації права власності на 547/1000 часток квартири, визнання права власності на таку частку в порядку поділу майна подружжя є таким, що суперечитиме вимогам закону, оскільки таке рішення створить нову підставу для реєстрації права власності без проведення відповідної процедури.

Указане є також додатковою підставою для відмови ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову.

Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Однак, суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73,137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункти 65, 66)).

Проте, оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного та зустрічного позовів у зв`язку з їх необґрунтованістю, тому позовна давність до позовних вимог первісного та зустрічного позовів застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені сторонами, слід залишити за ними.

Керуючись ст. ст. 5, 13, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_9 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_10 .

Повне судове рішення складено 09.02.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА