Номер провадження: 22-ц/813/591/24
Справа № 509/2156/19
Головуючий у першій інстанції Козирський О.С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2021 року, постановленого під головуванням судді Козирського Є.С., повний текст рішення складений 26 жовтня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, в якому з урахуванням змінених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 1 993 596 грн. 35 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.06.2002 року знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 працювала у банківській, торгівельній й страховій сферах, займалась домашнім господарством та вихованням дитини, а її колишній чоловік ОСОБА_1 працював у морській сфері на посаді капітана судноплавання.

Позивачка зазначала, що проживала з відповідачем однією сім`єю у спільній квартирі АДРЕСА_1 . У вересні 2016 року сторони всією сім`єю спільно подорожували на автомобілі до Болгарії. Шлюбні відносини з колишнім чоловіком були припинені наприкінці 2016 року. Шлюб розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року. У період зареєстрованого шлюбу, а саме з 2015 року відповідач таємно накопичував на банківському рахунку грошові кошти, які надходили йому у вигляді заробітної плати.

Позивачка вважає, що отримана відповідачем у період зареєстрованого шлюбу заробітна плата є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділена між ними в рівних частках з огляду на те, що відповідач розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, не в інтересах сім`ї, а саме придбав за вказані кошти житловий будинок і земельну ділянку, які оформлені на його ім`я.

ОСОБА_1 подав до суду клопотання про застосування до позовної заяви строків позовної давності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 178 154,35 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частку грошових коштів в сумі 3 178 154,35 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 589 077,67 грн.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішенням суду порушені права на особисту власність, а саме грошові кошти, які були отримані відповідачем як заробітна плата за той час, коли він мешкав окремо, фактично припинивши шлюбні відносини.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 15 листопада 2021 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Гірняк Л.А. для розгляду справи (а.с. 61 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 07 лютого 2022 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 67 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2022 року справа призначена до розгляду (а.с. 73 т. 2).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 83 т. 2).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 84 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 85 т. 2).

Учасники справи в судове засідання, призначене на 30 січня 2024 року не з`явилися, були сповіщені належним чином, шляхом направлення судових повісток на електронну адресу зазначену сторонами (а.с. 79, 115, 116-118 т. 2).

Від адвоката Бойко А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 92 звор. 119 т. 2).

Від ОСОБА_2 , а також від її адвоката Друганової В.А. заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що з 01.06.2002 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року розірвано (а.с. 21 т. 1).

Під час знаходження в зареєстрованого шлюбу, а саме з 27.05.2015 року по 01.03.2017 року на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ АБ «Південний», надійшли грошові кошти на загальну суму 159 360, 22 доларів США від іноземних компаній WILHELMSEN SHIP MANAGEMENT (Норвежська міжнародна морська група) та MISC BERHAD (Малазійська міжнародна суднохідна компанія) у вигляді заробітної плати.

З виписки по банківському рахунку вбачається, що за період з 27.05.2015 року по 01.03.2017 року ОСОБА_1 особисто зняв з рахунку грошові кошти в іноземній валюті на суму 22 944,00 доларів США, ОСОБА_5 , якому надано доручення ОСОБА_1 зняв з рахунку грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 136 416,00 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення в порядку поділу спільної сумісної власності грошових коштів, які накопичувались відповідачем на банківському рахунку до кінця 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, які накопичувались відповідачем на банківському рахунку до кінця 2016 року, тобто до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, є спільною сумісною власністю, оскільки у справі не спростована презумпція спільної сумісної власності подружжя, а також не підтверджено витрачання накопичених коштів в інтересах сім`ї.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується в повному обсязі, за наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

При цьому правовий режим майна законодавством розмежовується між набутим дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд першої інстанції при ухваленні рішення прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які в свою чергу не підтвердили факт спільного проживання, а підтвердили лише факт того, що часто бачили разом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2015 року по кінець 2016 року.

На підставі пояснень свідків, суд першої інстанції встановив, що сторони проживали до кінця 2016 року, тобто до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, однак колегія суддів вважає, що такий висновок зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, за наступних підстав.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 167 т. 1).

При цьому рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначав, що сторони не проживають з квітня 2015 року, також 24.10.2016 року сторонам надавався строк для примирення на три місяці, однак примирення не відбулось (а.с. 167 т. 1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2017 року, залишеним без змін постановлю Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, судовим рішенням встановлено, що з 2015 року шлюбні відносини між сторонами припинені, про що було також зазначено ОСОБА_2 у своєму позові про стягнення аліментів (а.с. 90-92, 95-100, 163 т. 1).

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить висновку, що судовими рішеннями, які набрали чинності встановлено, що шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинені з 2015 року, а тому відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, заробітна платня отримана ОСОБА_1 , під час за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, є особистою власністю ОСОБА_1 , та розподілу, як спільне майно не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовані строки позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованим, за наступних підстав.

Строки позовної давності застосовуються лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, підстав для застосування строків позовної давності, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду, з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що колегія суддів прийшла висновку про скасування рішення суду та прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений у розмірі 6609,70 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 57 т. 2).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (12 лютого 2024 року).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районниого суду Одеської області від 22 жовтня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6609 (шість тисяч шістсот дев`ять) гривень 70 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова