Справа № 459/2253/21 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/4408/21
Провадження № 22-ц/811/132/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 представника ГУ НП у Львівській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області у якому просив стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача 10 000 грн. заподіяної моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №119399 від 14.03.2021 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу через те, що він 14.03.2021 року він переганяв автомобіль Мерседес Бенц на місце стоянки. На шляху переміщення автомобіль був зупинений поліцейським, який зажадав посвідчення водія у паперовому вигляді, якого у позивача при собі не було, однак таке у нього було в смартфоні «Дія». Після проведеного опитування поліцейський позивача відпустив і ніяких адміністративних стягнень до нього не застосовував. Однак, 24.03.2021 року позивачу стало відомо, що поліцейським Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській області Кіщаком М.П. винесено постанову серії БАВ №119399, яку рішеннямЧервоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2021 року було скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 126 КУпАП, закрито. В зв`язку з незаконним притягнення до адміністративної відповідальності просив стягнути на його користь моральну шкоду (а.с. 1-5).

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року позов частково задоволено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. (а.с. 62-67).

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2021 року стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 1 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 89-92).

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року оскаржив представник відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає недоведеним позивачем факт заподіяння йому моральної шкоди, оскільки вважає, що «доказами заподіяння позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого-психіатричної експертизи» (а.с. 95-99).

Додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2021 року оскаржив позивач.

Апелянт ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на його користь 5 200 грн. «витрат на адвоката», також покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що «запізніле складення договору та видача ордеру адвокатом аж ніяк не впливає на виконаний реально об`єм роботи адвоката, зазначений в акті виконаних робіт, а зменшення витрат (на професійну правничу допомогу) з цих підстав законом не передбачено» (а.с. 116-119).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та їхніх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції, які оскаржуються апелянтами, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що обидві апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та не оспорюється учасниками справи (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 14.03.2021 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, однак у подальшому цю постанову рішеннямЧервоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2021 року було скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 126 КУпАП, закрито (а.с. 7-8).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт порушення працівниками відповідача прав та законних інтересів позивача, а тому доводи апеляційної скарги відповідача, які ставлять під сумнів доведеності позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди в результаті незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, до уваги прийматися не можуть.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України …. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої тау зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, присуджений до стягнення з відповідача на користь позивача в сумі 1 000 грн., відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу відповідача на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Пунктом 9 частини 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат може бути підставою для відмови у відшкодування відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (том 2, а.с. 38) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Договір про надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом Богдан П.М. було укладено 01 серпня 2021 року (а.с. 58-59), тобто вже після подачі позивачем до суду позовної заяви, яка датована 18.07.2021 року.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів правомірність стягнення з відповідача коштів за складення позову, який було подано до суду ще до укладення вищезгаданого договору.

Крім цього, Договір про надання правничої допомоги, будучи укладеним 01 серпня 2021 року, був поданим до суду лише 02 грудня 2021 року, тобто - вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Позивачем не надано суду пояснень з приводу того, чому саме цей Договір було подано до суду лише після завершення розгляду справи судом першої інстанції.

У позовній заяві зазначено, що «орієнтовний розрахунок сум за надання правничої допомоги», які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 5 000 грн. (а.с. 5). При цьому жодного реального «розрахунку» витрат на професійну правничу допомогу не наведено.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, на стадії розгляду справи судом першої інстанції відповідач був позбавлений можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідач подав до суду Заперечення на заяву позивача про стягнення витрат по справі, у якій просить відмовити у задоволенні цієї заяви, покликаючись на необґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 78-81).

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що присуджений судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 000 грн. співмірний зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову, а також відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги позивача на додаткове рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.