КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Справа №369/242/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5854/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крициної Юлії Олександрівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року (суддя Янченко А.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

у січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором б/н від 8 грудня 2010 року в розмірі 14 909,64грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ним була підписана анкета-заява б/н від 8 грудня 2010 року. При підписанні анкети-заяви позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що на підставі договору надання банківських послуг відкрив на ім`я ОСОБА_2 кредитний рахунок та встановив початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а позичальнику надав у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18 000грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором, але в процесі користування кредитним рахунком позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, а його зобов`язання по погашенню заборгованості перейшли до його спадкоємців, тому 27 лютого 2020 року банк направив претензію кредитора до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та 16 квітня 2020 року року отримав відповідь, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, а спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк».

Позивач вважав, що відповідачка, яка проживала разом із спадкодавцем, прийняла спадщину, до якої входять і кредитні зобов`язання позичальника, тому 12 червня 2020 року їй був направлений лист-претензія, згідно якого банк пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Позивач посилався на те, що станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 8 грудня 2010 року становила 14 909,64грн, яка підлягає стягненню з відповідачки, як спадкоємиці позичальника.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 14 909,64грн та судовий збір у розмірі 2 270грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Крицина Ю.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідачки зазначає, що відповідачка була позбавлена можливості відстоювати свої права у суді, оскільки про розгляд справи судом першої інстанції не повідомлялася.

Також представник відповідачки зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував у повному осбязі обставини справи та не перевірив, яке саме майно було успадковано ОСОБА_1 .

Представник відповідачки стверджує, що померлому ОСОБА_2 на дату смерті не належало ніяке нерухоме або рухоме майно, тому ОСОБА_3 не успадкувала жодного майна після смерті батька, а відтак відсутні підстави оцінювати вартість майна, в межах якої у неї, як у спадкоємця, виник обов`язок задовольнити вимоги кредитора. Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що на дату смерті ОСОБА_2 за ним не значитися у приватному володінні будь-якого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» - Яндульський Д.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідно до листа, отриманого від Боярської міської ради Київської області, станом на 10 листопада 2018 року відповідачка значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , разом із померлим позичальником - ОСОБА_2 , а відтак відповідачка, в силу положень статті 1268 ЦК України, є його спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Представник позивача вважає, що, оскільки відповідачка не подала заяву про відмову від спадщини у порядку статті 1270 ЦК України, то вона зобов`язана задовольнити вимоги кредитора, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно стягнення із відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про

вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ухвалюючи рішення у даній справі у відсутність відповідачки, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв та не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідачки про судовий розгляд.

Згідно норм чинного процесуального права, належним повідомленням сторони про день та час розгляду судової справи є дотримання вимог статей 128 та 130 ЦПК України.

Частиною 3 статті 128 ЦПК України визначено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина 8 статті 128 ЦПК).

За змістом статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Не вручення судової повістки учаснику справи у зв`язку із закінченням терміну зберігання, відповідно до положень статей 128, 130 ЦПК України не вважається належним повідомленням сторони.

Вказаний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц.

З матеріалів справи вбачається, що суд ухвалив проводити розгляд справи з викликом учасників справи та призначив судове засідання на 18 березня 2021 року, про

що направив відповідачці судову повістку та копію позовної заяви за місцем її реєстрації, яка повернулася до суду без вручення у зв`язку із неправильним зазначенням адреси (с.с.81).

Судовий розгляд було перенесено на 16 квітня 2021 року, а відповідачці направлена судова повістка за місцем її реєстрації, яка повернулася до суду без вручення з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання» (с.с.85).

За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що відповідачка належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а розглянувши справу у відсутність відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про судове засідання, суд порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та надані докази, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 грудня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, та просив видати йому платіжну картку - кредитка «Універсальна».

Підписавши анкету-заяву, ОСОБА_2 підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 були видані кредитні картки терміном дії з 8 грудня 2010 року по жовтень 2013 року, з 10 січня 2014 року до серпень 2017 року, з 19 квітня 2017 року по березень 2021 року, якими він користувався, що підтверджено випискою по рахунку.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 10 листопада 2018 року ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитом у розмірі 14 909грн 64коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала, що є спадкоємцем за законом ОСОБА_2 , як його дочка.

29 січня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» направило до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора до спадкоємців ОСОБА_2 на 15 409грн 64коп.

Згідно повідомлення Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від 7 березня 2020 року, спадкоємці ОСОБА_2 не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини, а спадкова справа заведена на підставі претензії кредитора.

28 травня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» направило лист-претензію ОСОБА_1 з вимогою погасити заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 14 909грн 64коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є спадкоємицею позичальника ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, так як на день смерті постійно проживала зі спадкодавцем, позивач, як кредитор, заявив вимоги до спадкоємця померлого боржника шляхом направлення претензії кредитора на адресу нотаріуса 5 березня 2020 року із дотриманням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, тому вимоги кредитора до ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Судом встановлено, що на час відкриття спадщини зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 8 грудня 2010 року у повному обсязі виконані не були і заборгованість становила 14 909грн 64коп., що відповідачкою не оспорюється.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1 та 2 статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять інформації, що ОСОБА_2 склав заповіт, а відтак його спадщина спадкується за законом.

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідачка не заперечує, що є дочкою ОСОБА_2 та його спадкоємицею за законом першої черги.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно листа виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 16 березня 2021 року станом на 10 листопада 2018 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним була зареєстрована і відповідачка ОСОБА_1 , отже, відповідачка вважається такою, що прийняла спадщину батька ОСОБА_2 .

Частина 1 статті 1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять відомостей, що відповідачка ОСОБА_1 зверталася у встановленому законом порядку із заявою про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати

про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Стаття 1282 ЦК України, у редакції на час відкриття спадщини, визначала, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить, що задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Тобто у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №332/2936/16-ц.

Отже, при вирішенні даного спору суд першої інстанції повинен був встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого або нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями ОСОБА_2 майна та дотримання кредитором визначеного законом строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю ОСОБА_2 за життя належно будь-яке рухоме або нерухоме майно, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що відповідачка набула обов`язок задовольнити вимоги кредитора.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на дату смерті ОСОБА_2 , за останнім не значитися у приватному володінні будь-якого нерухомого майна, що підтверджує доводи апеляційної скарги про відсутність у спадкодавця нерухомого майна на день відкриття спадщини.

Посилання позивача на те, що відповідачка на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем і не подавала заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_2 , не може бути єдиною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки доказів отримання відповідачкою у спадщину майна спадкодавця суду надано не було.

Крім того, у разі відсутності у спадкодавця рухомого та нерухомого майна, у його спадкоємців немає необхідності звертатися із заявою про відмову від прийняття спадщини.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України).

За таких обставин, позивачем у підтвердження своїх позовних вимог не було надано належних та достатніх доказів, що суд першої інстанції не врахував та безпідставно прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав

встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, апеляційний суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу сплаченого судового збору за подання позовної заяви та стягує з позивача судовий збір, сплачений відповідачкою за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крициної Юлії Олександрівни задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавцявідмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 , судовий збір у сумі 3 405грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І.Ящук