Номер провадження: 22-ц/813/260/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк», стара назва «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б., повний текст рішення складений 21 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича, акціонерного товариства «АльфаБанк» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., АТ «АльфаБанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора від 27.06.2019 року, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що 26 січня 2007 року між нею та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «АльфаБанк» був укладений Іпотечний договір відповідно до якого, нею передано в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 660/4-514 від 26 січня 2007 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 92,9 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м. З інформаційної довідки № 173259260 від 10 липня 2019 року, їй стало відомо, що банк звернув стягнення на спірну квартиру шляхом державної реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки, про що державним реєстратором Манютою С.В. було внесено запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 32164238, який було здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року індексний номер 47532035.

Позивачка вважає, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято з порушеннями правил та умов звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а також, з порушенням державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. законодавства України під час здійснення відповідних реєстраційних дій, оскільки банком не дотримано передумови перереєстрації права власності, не проведено оцінку предмета іпотеки, а іпотечний договір взагалі не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. ОСОБА_1 ніколи не отримувала письмової вимоги банку про усунення порушень договору кредиту, та взагалі не обізнана зі станом кредитних правовідносин між банком та третьою особою ОСОБА_2 .

Також позивачка зазначає, що спірне майно не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника), адже таке майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті, використовується нею як місце постійного проживання, площа такого майна не перевищує 140 кв. м. Крім того, у власності позивачки відсутнє інше нерухоме житлове майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2019 року, індексний номер 47532035.

Скасований запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 32164238, який було здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року індексний номер 47532035 щодо квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі,посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд невірно трактував можливість реєстрації права власності згідно іпотечного застереження, яке зазначено в іпотечному договорі; не обґрунтував та не дослідив, чи підпадає майно під дію ЗУ «Про мораторій», та чи є це примусовим шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; наявність іншого майна у сторін правовідносин ( ОСОБА_1 ОСОБА_2 ); розглянув справу, без матеріалів реєстраційної справи, тому не впевнився які саме документи були подані на реєстрацію права власності за кредитором; не дослідив обставину щодо отримання вимоги, необґрунтовано стягнув судові витрати на правничу допомогу. У зв`язку з чим вважає позов недоведеним належними та допустимими доказами.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року провадження у справі за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року було зупинено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року провадження у справі було поновлено та справа призначена до розгляду.

В судове засідання, призначене на 30 січня 2024 року державний реєстратор, ОСОБА_2 не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 79, 85-86 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , представника АТ «Альфа-Банк», нова назва «Сенс Банк», адвоката Байдеріна О.А., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 , та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» був укладений Іпотечний договір (за участю майнового поручителя), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., реєстровий № 1206 (а.с. 14 т. 1) .

Відповідно до п. 1.1. іпотечного договору, ОСОБА_1 (як іпотекодавець) передала в іпотеку відповідачу (як іпотекодержателю) в якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором кредиту № 660/4-514 від 26 січня 2007 року нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 92,9 кв.м., житловою площею 59,7 кв.м.

Згідно з умовами п. 4.1. зазначеного іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5. іпотечного договору).

27 червня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47532035 від 27.06.2019 року (а.с. 18 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи протиправним та скасовуючи рішення державного реєстратора, суд першої інстанції виходив з того, щоза відсутність належних та допустимих доказів вручення позивачці письмової вимоги про усунення порушень, передбаченої п. 61 Порядку № 1127, державний реєстратор Манюта С.В., мав прийняти рішення про відмову у державній реєстрацій прав банку.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується в повному обсязі, за наступних підстав.

Відповідно до п. 6.2. іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто з зазначеними адресами Сторін. Датою таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача (а.с. 17 т. 1).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено Законом «Про іпотеку».

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Так, відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, що діяла на момент прийняття спірного рішення державного реєстратора), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно, є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеному у ньому.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Зі справи убачається, що банком на адресу іпотекодавця було направлено повідомлення-вимогу від 08.05.2019р. про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором, та попереджено про наслідки невиконання (а.с. 86-87 т. 1).

З матеріалів справи також вбачається, що дане повідомлення направлено на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку «Укрпошта» (а.с. 88 т. 1)

Між тим, у справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги боржниці, а також тримання відділенням поштового зв`язку, за адресою ОСОБА_1 .

Більш того, підставою для внесення рішення державним реєстратором запису про право власності за АТ «Укрсоцбанк» послугувало саме повідомлення від 08.05.2019 року, замість документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотеко держателя (а.с. 18 т. 1).

Таким чином, необхідними умовами для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки у даному випадку є наявність у договорі іпотеки іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, та документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги банку про усунення порушень договору кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що надані представником банку докази не доводять факт саме вручення (отримання) відповідних повідомлень боржнику та іпотекодавцю.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації прав, серед іншого, у разі якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом (пп. 3 ч. 1 ст. 24 Закону), подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (пп. 4 ч. 1 ст. 24 Закону).

Виходячи з викладених вище обставин, державний реєстратор Манюта С.В., під час розгляду заяви банку, на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення, мав застосувати положення п. 23 Порядку, пп. 3 і пп. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та прийняти рішення про відмову у державній реєстрацій прав банку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, та вважає такий висновок вірним.

Щодо позовних вимог в частині відсутності у договорі застереження.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи у 2007 році іпотечний договір, іпотекодавець не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що п. 4.5. іпотечного договору, передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів ; п. 4.5. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку , встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 16 т. 1).

Аналіз вищевказаного пункту 4.5. договору іпотеки від 26 січня 2007 року свідчить про те, що сторони договору у цьому пункті обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто закріпили іпотечне застереження про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Отже, зазначений вище пункт договору іпотеки містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Таким чином, суд при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 помилково послався на відсутність іпотечного застереження у договорі іпотеки, оскільки тлумачення вищевказаного пункту договору іпотеки необхідно розуміти як іпотечне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справа № 199/8324/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 363/2337/19.

Щодо позовних вимог до державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг Манюта С. В.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Колегія суддів приходить висновку про те, що у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та АТ «УКРСОЦБАНК», а тому державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг Манюта С. В. є неналежним відповідачем, і у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг Манюта С. В. слід відмовити.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 03.08.2022 року у справі № 461/8641/19, від 09.08.2022 року у справі № 266/2666/19, від 10.08.2022 року у справі № 565/315/21, від 10.08.2022 року у справі № 725/873/20.

Щодо задоволення позовних вимог в частині застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відсутності оцінки майна при проведенні реєстраційних дій.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції зробив висновок про те, що дії державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на квартиру проведено за неналежних підстав у відповідності до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також держаним реєстратором проведена реєстрація в порушення Закону України «Про іпотеку» за відсутності оцінки предмету іпотеки.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується в повній мірі, за таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що заявляючи позовні вимоги, які в подальшому були уточнені, шляхом збільшення (а.с. 1-9, 97-99 т. 1), ОСОБА_1 посилається на відсутність в договорі іпотеки застереження, а також неотримання письмової вимоги про усунення порушень договору кредиту.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Колегія суддів, звертає увагу на те, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини, при цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Однак, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова ВС від 08.02.2023 року по справі № 517/129/20).

За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції роблячи висновок про відсутність оцінки майна, а також посилаючись на проведення дій у порушенні мораторію, вийшов за межи позовних вимог, заявлених позивачем.

Аналогічний висновок зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19.

Щодо позовних вимог про скасування запису у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та визнання права власності за ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , про скасування запису у держаному реєстрі, суд виходив з того, що після скасування рішення державного реєстратору, для відновлення прав позивача необхідним є скасування запису, також суд зазначив, що факт невизнання права власності позивачки з боку банку підтверджується діями останнього щодо оформлення за собою права власності на спірне майно, відтак, обраний спосіб захисту є спроможним та ефективним.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до п. 1.1. іпотечного договору ОСОБА_1 передає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2005 року, яке набрало законної сили 10.11.205 року та зареєстроване 11.11.2005 року КП «ОБТІ» (а.с. 14 т. 1).

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції 16 січня 2020 року на момент винесення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної правової норми в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції (до 16 січня 2020 року), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Отже, на момент ухвалення судом першої рішення у цій справі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» є правомірним та ефективним способом захисту прав позивача, з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку, що позовна вимога про скасування запису та визнання права власності не підлягає задоволенню, оскільки реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження, з залишенням попереднього запису.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, рішення суду в частині визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування запису у державному реєстрі, визнання права власності та рішення в частині позовних вимог заявлених до державного реєстратора Данільченко І.Р. підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням часткового скасування та часткової зміни судового рішення підлягає перерозподілу судові витрати, а саме з урахуванням ст. 141 ЦПК України, з АТ «Альфа-Банк» (нова назва «Сенс Банк») на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір у розмірі 4994,69 грн., а з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» (нова назва «Сенс Банк») підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 102,30 грн. (14407,50 грн. 2305,20 грн. за 1 інстанцію).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк», стара назва «Альфа-Банк», подану представником Борщенко Костянтином Юрійовичем задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (нова назва «Сенс Банк»), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича скасувати, прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк», стара назва «Альфа-Банк» на користь держави 4994 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 60 копійок за розгляд справи у суді.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк», стара назва «Альфа-Банк» судовий збір за розгляд справи у суді у розмірі 12 102 (дванадцять тисяч сто дві) гривні 30 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова