Справа № 489/7634/23
Номер провадження 2/489/429/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання правочину недійсним

встановив

В листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 06.04.2023 звернулась до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15.11.2011 Ленінським районним судом м. Миколаєва за рішенням від 12.09.2011 у справі №2-2633/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , який на даний час знаходиться за кордоном, на користь відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.06.2011 і до досягнення дитиною повноліття. При цьому відповідач просив стягнення аліментів здійснити з 22.03.2018. Заступник начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбов Р.Е. постановою від 07.04.2023 відкрив виконавче провадження НОМЕР_3 за вказаною заявою відповідача, про що позивач дізнався, коли приїхав (на поховання свого сина) з Литовської Республіки, де йому з 27.05.2019 оформлено постійне місце проживання.

Позивач посилається на те, що відповідач відповідно до заяви від 20.04.2019, засвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., зареєстрованої в реєстрі за №601, не має до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших не виконаних зобов`язань. Крім того, позивач за період з березня 2021 року по серпень 2022 року надіслав на користь дитини суму у розмірі 5671,31 євро. Також, у період з березня 2022 року по листопад 2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заходилась в Литовській Республіці разом з позивачем. ОСОБА_1 , будучи у відпустці в червні 2023 року, забезпечив за власний рахунок випуск дитини з 9 класу. Вартість всього одягу, який був придбаний дитиною, сплачено за рахунок позивача. ОСОБА_1 зазначає, що він буде продовжувати утримувати дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надіслання на валютний картковий рахунок повнолітньої сестри дочки - ОСОБА_4 платежів у валюті «євро». Позивач просить визнати правочин ОСОБА_2 щодо стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 з 22.03.2018 недійсним.

Від представника відповідача надійшов до суду відзив в якому зазначено, що 20.04.2019 відповідачем дійсно підписано заяву про відсутність до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань, яка засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., зареєстрована в реєстрі за №601, але вказана заява була підписана відповідачем на виконання усних домовленостей щодо самостійного виконання позивачем своїх зобов`язань зі сплати аліментів, в тому числі і за минулий період, а також для виїзду останнього до Литовської Республіки, яка в подальшому була порушена позивачем. Додані позивачем скріншоти не є належними та допустимими доказами, оскільки не можливо з`ясувати їх походження, не має призначення платежу, отримувачем вказана ОСОБА_5 , а не дочка позивача, тому представник відповідача вважає, що такі скріншоти не можуть бути враховані. Доводи позивача не підтверджені доказами. ОСОБА_1 не виконує свої обов`язки, адже дії позивача свідчать про небажання виконання обов`язків щодо утримання своєї дочки та сплати аліментів. У зв`язку з цим в подальшому виникають сумніви щодо самостійного виконання позивачем своїх обов`язків. Із вказаними вимогами позивача неможливо погодитись, оскільки набуття, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків не відбулося. Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, а тому не може підпадати під визначення правочину. Сама дія є реалізацією права відповідача на стягнення з позивача аліментів на утримання дитини і в даному випадку відповідачем жодного правочину не вчинено. Тому, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та представника та відмовити в позові з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.09.2011 у справі №2-2633/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 7 червня 2011 року і до повноліття дитини. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на користь держави.

15.11.2011 Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист у цивільній справі №2-2633/2011.

06.04.2023 ОСОБА_2 звернулась до начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) А. Терещенка з заявою в якій просила прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 15.11.2011 Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 просила стягувати аліменти з 22.03.2018.

07.04.2023 заступником начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбовим Р.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-2633/2011 виданого 15.11.2011 Ленінським районним судом м. Миколаєва.

Відповідно до копії заяви від 20.04.2019, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., зареєстрованої в реєстрі за №601, ОСОБА_2 відомо, що її колишній чоловік ОСОБА_1 виїжджає з України на постійне місце проживання до Литовської Республіки. У зв`язку з цим ОСОБА_2 заявила, що вона не має до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань.

Позивачем до матеріалів справи додано копії квитанцій про переказ коштів (отримувач ОСОБА_6 ).

Згідно з ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №761/12692/17 від 17.06.2021 зазначено, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 161/3245/15-ц від 14.11.2018).

Суд враховує, що позивачем не вказано законодавчо визначених підстав для визнання правочину недійсним, а також не зазначено який саме правочин необхідно визнати недійсним.

Суд вважає, що звернення ОСОБА_2 до Інгульського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15.11.2011 Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі №2-2633/2011, не є правочином, а є реалізацією права ОСОБА_2 , передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» (в порядку виконання судового рішення).

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.02.2024.

Суддя В. В. Кокорєв