КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1948/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Колесніченко М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року в складі судді Шум Л. М., та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року в складі судді Шум Л. М.,

встановив:

10.09.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Посилалася на ті підстави, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з з 08 серпня 1998 року.

За час шлюбу вони з відповідачем набули у власність наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1 ( 2-кімнатна квартира, загальна площа 45 кв.м., житлова площа 26,60 кв.м.), вартістю 1 181 396 грн;

- квартиру АДРЕСА_2 (2-кімнатна, загальна площа 45 кв.м., житлова площа 27,35 кв.м.), вартістю 1548517,45 грн;

- автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 150 000 грн, який перебуває у фактичному володінні відповідача.

До початку 2020 року вони з відповідачем проживали в квартирі АДРЕСА_1 . На початку 2020 року відповідач залишив вказану квартиру та переїхав жити у квартиру до своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 . Коли відповідач 18 травня 2021 року повернувся до квартири в будинку по бульвару АДРЕСА_4 , де вона мешкала з дітьми, дізнавшись про її намір припинити шлюб, відповідач забрав усі документи на спільне майно, почав поводитися агресивно, одразу повернувся від своєї матері до їх спільної квартири , забрав двох молодших дітей і протягом декількох місяців тримав їх в ізоляції від неї в Хмельницькій області, а на дверях квартири змінив замок, не залишивши їй ключ від квартири, про що вона повідомляла поліцію, органи опіки та піклування і житлово-експлуатаційну організацію.

Зазначала, що обидві спірні квартири є однаковими за площею, квартира по АДРЕСА_3 коштує на 367 121 грн дорожче за квартиру по бульвару Ромена Роллана.

Вважала доцільним розділити квартири шляхом присудження кожній із сторін по одній із квартир.

З огляду на те, що до моменту самовільного переміщення відповідачем двох їхніх малолітніх дітей останні тривалий час проживали разом з нею в квартирі по бульвару Ромена Роллана, саме вона займалась всіма питаннями здійснення опіки та виховання, за виключенням вихідних, коли відповідач приходив спілкуватися з дітьми. Вона і діти звикли до цього життєвого укладу, а тому вона вважала, що присудження їй у власність квартири АДРЕСА_1 залишить існуючий стан стабільним та не призведе до обмеження прав відповідача.

Також зазначила, що сусідня квартира у цьому ж будинку, що має номер 82, належить її батькам, з якими вона дуже близька і яких відверто ненавидить і кривдить відповідач. За таких умов передача їй вказаної квартири буде найбільш виправданим рішенням, що дозволить уникнути конфліктів у майбутньому.

Крім того, квартира матері відповідача, в якій він мешкав півтора роки, знаходиться саме по АДРЕСА_3 , як і їх друга спільна кватира АДРЕСА_2 . У свою чергу, через близькість своєї матері, відповідачу буде вочевидь комфортніше мешкати там.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд поділити майно, що є у спільній сумісній власності сторін.

В порядку розподілу спільного сумісного майна визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За відповідачем просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано право власності у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Визнано право власності у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Визнано право власності по 1/2 частині автомобіля Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

В решіт позову відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу 2 250 грн, з урахуванням сплаченого судового збору 3 405 грн, що становить 5 655 грн.

04.01.2023 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано наведені нею підстави позову, вийшов за межі позовних вимог і прийняв рішення на власний розсуд, оскільки відповідач не заявляв зустрічний позов. Тому суд мав задовольнити або відмовити у позові, а не розподіляти частки у спільному майні на власний розсуд.

Рішення суду про поділ автомобіля в рівних частках не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеній в постанові №209/3085/20 від 08.02.2022.

02.06.2023 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року, в якій просить його скасувати, винести нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 2 250 грн, з урахуванням сплаченого судового збору 3 405 грн, що становить 5 655 грн. Стягнути з ОСОБА_1 в рахунок судових витрат на експертну оцінку вартості майна 800 грн.

Зазначив, що в матеріалах справи міститься договір на проведення оцінки майна для визначення вартості квартир, які є об`єктом поділу. Вважає, що ці витрати в сумі 1 600 грн, понесені відповідачем, також належать до судових витрат і теж підлягають розподілу між сторонами. Вказані витрати не були враховані судом при ухваленні додаткового рішення.

Правом надання відзиву на апеляційні скарги учасники справи не скористались.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Колісник А. І. апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року підтримали. В задоволенні апеляційної скарги відповідача просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без участі представника служби.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року. В шлюбі народилися діти: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно:

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , що складається з двох кімнат, загальна площа квартири становить 46,2 кв.м., житлова - 26,8 кв.м.;

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , що складається з двох кімнат, загальна площа квартири становить 45,8 кв.м., житлова - 26,60 кв.м.;

- транспортний засіб марки Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року (справа №759/16475/21) шлюб між сторонами розірвано.

Предметом апеляційного перегляду є лише порядок (спосіб) поділу майна подружжя, а саме :

квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 ;

квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 ;

транспортного засобу марки Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач хотіла поділити вказане майно так, аби виділити кожному з подружжя певне майно в цілому.

Обґрунтовуючи необхідність виділу їй у власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , просила врахувати ту обставину, що до початку 2020 року вона разом з двома молодшими дітьми та відповідачем проживали в квартирі по АДРЕСА_7 . На початку 2020 року відповідач переїхав проживати до своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 . Дізнавшись про її бажання припинити шлюб, відповідач повернувся в квартиру по АДРЕСА_4 , замінив на дверях квартири замок, не залишивши ключ від вхідних дверей, забрав двох молодших дітей та тримав їх від неї в ізоляції в Хмельницькій області, про що вона повідомила поліцію, органи опіки та піклування та житлово-експлуатаційну організацію. Оскільки вартість квартири по АДРЕСА_7 є значно меншою за вартість квартири по АДРЕСА_6 , просила присудити їй автомобіль, визнавши її його власником.

Заперечуючи частково проти вказаних позовних вимог, відповідач посилався на те, що в квартирі по АДРЕСА_7 зареєстровано чотири особи: він, позивачка та їх двоє дітей ( 6 та 12 років), проте позивачка останні 6 місяців в цій квартирі не проживає, а мешкає у своєї матері, в квартирі, що розташована в сусідньому під`їзді цього будинку. Враховуючи схильність позивачки до насилля над дітьми та постійне залишення малолітніх дітей вдома без нагляду дорослих на тривалий час, вважав, що не можна їй присуджувати всю квартиру по АДРЕСА_7 , бо коли вона буде в ній проживати сама, це буде небезпечно для здоров`я та життя дітей. Вважав, що необхідно розділити цю квартиру порівну, щоб в ній міг проживати і він.

Зазначив, що квартиру по АДРЕСА_6 було придбано ним за його особисті кошти для старшого сина ОСОБА_5 , а тому вона не є спільним сумісним майном подружжя. Через місяць (05.05.2018) після купівлі квартири син ОСОБА_5 був в ній зареєстрований та фактично постійно проживає в цій квартирі по сьогоднішній день з цивільною дружиною, оплачує комунальні платежі, власноруч проводить ремонт в квартирі.

Автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , просив залишити в його володінні, оскільки він купувався за його особисті кошти, він необхідний йому для догляду за дітьми, машину дружина водити не вміє.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказана спірне майно було набуто сторонами під час перебування в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони не домовились про порядок поділу спільного майна подружжя. З матеріалів справи вбачається, що позивачка проживає в квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач разом з дітьми - в квартирі АДРЕСА_1 . Висновком Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2022 року рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком за адресою: АДРЕСА_7 . За таких підстав суд дійшов висновку про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , а на квартиру АДРЕСА_1 - за ОСОБА_2 . Також суд першої інстанції вважав необхідним визнати право власності по частині автомобіля за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом ( речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласникам і про гарантії її отримання. Якщо одна із сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц).

Спосіб захисту є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення -гарантуватиме можливість отримання відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такій спосіб мети правосуддя та процесуальну економію ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так:

(а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності ( такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації);

(б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив ( а вимагає, наприклад поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20, від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом ( частина третя статті 368 ЦК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рухоме та нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, воно є спільним сумісним майном подружжя, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно.

З огляду на те, що спірне рухоме та нерухоме майно є неподільним, тому підлягає поділу шляхом виділення у власність кожного окремих об`єктів рухомого та нерухомого майна.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка у позовній заяві зазначила, що ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , становить 1 548 517,45 грн, а квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 - 1 181396 грн. На підтвердження вартості вказаних об`єктів нерухомості позивачка надала довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 12 липня 2021 року (а.с. 56-59 т.1). Крім цього, позивачем надано звіт про оцінку майна, двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , відповідно до якого її ринкова вартість станом на 12 січня 2022 року становить 1 488 513 грн (а.с. 225-242 т.1). Ринкова вартість автомобіля становить 150 000 грн.

На підтвердження своїх заперечень проти визначеної позивачем вартості нерухомого майна відповідачем надано: Звіт про оцінку майна №18-211102-062, відповідно до якого ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , становить 1 352 865 грн (а.с. 124-145 т.1); Звіт про оцінку майна №18-211102-064, відповідно до якого ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , становить 1 194 763,51 грн (а.с.146-167 т.1).

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не містить висновку щодо визначення вартості спірного майна, яка враховується судом при його поділі.

З огляду на те, що наявні в матеріалах справи висновки містили різну оцінку вартості спірного нерухомого майна та викликали сумніви щодо їх належності як доказів по справі, з метою встановлення дійсної ринкової вартості спірного нерухомого майна судом апеляційної інстанції роз`яснено сторонам право заявити клопотання про призначення експертизи, у зв`язку з чим неодноразово по справі оголошувалися перерви.

Відповідач в суді апеляційної інстанції заперечував проти призначення експертизи, в судовому засіданні 27.02.2024 зазначив про те, що вартість спірних квартир є однаковою та становить по 1 500 000 грн кожна квартира. Вартість автомобіля - 150 000 грн.

Позивачка погодилась з визначеною відповідачем вартістю спірного майна.

Після оголошення перерви, 06.03.2024 відповідач змінив свою позицію щодо визначення вартості квартир, зазначивши, що у 2023 році був проведений ремонт в квартирі по АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим необхідно провести експертизу вартості квартир за участю державного судового експерта.

Колегія суддів відхилила дане клопотання, оскільки відповідач не зазначив будь-яких підстав, чому його думка змінилась, враховуючи що ремонт в спірній квартирі був проведений в 2023 р. і про цю обставину він був обізнаний на той час, коли судом апеляційної інстанції було запропоновано йому скористатись своїм правом заявити клопотання про призначення експертизи вартості майна.

Зважаючи на те, що позивачка погодилась поділити спірний автомобіль шляхом виділення його у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації в сумі 75 000 грн замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ, при цьому відповідач не заперечував проти такого вирішення справи в частині поділу рухомого майна, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відповідної змінити ухваленого по справі рішення в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порядку поділу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 та квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу майна подружжя шляхом виділу у власність позивачки квартири по АДРЕСА_7 , суд першої інстанції не врахував, що остання у вказаній квартирі мешкала разом зі своїми дітьми, з липня 2021 року була позбавлена доступу до вказаної квартири внаслідок заміни відповідачем в ній замків, про що свідчить заява ОСОБА_1 від 30 червня 2021 року до начальника Святошинського управління поліції ГУНП у м. Києві та голови житлово-будівельного кооперативу «Жовтень» з проханням допомогти відновити доступ до квартири, ту обставину, що спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для якої квартира по АДРЕСА_4 була звичним місцем для проживання, перебував в провадженні суду та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення вирішений не був ( справа №759/14660/22).

З огляду на вказані обставини, а також те, що в будинку по АДРЕСА_8 проживають батьки позивачки, а поряд з квартирою, розташованою по АДРЕСА_9 мешкає мати відповідача, з метою уникнення подальших конфліктних ситуацій між сторонами та їх батьками, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - на квартиру АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року не підлягає задоволенню з таких підстав.

Незгода ОСОБА_2 з ухваленим по справі додатковим рішенням зводиться до того, що суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл понесених ним витрат в сумі 1 600 грн для визначення вартості квартир, які є об`єктом поділу.

Разом з тим, матеріали справи не містять клопотання відповідача суду першої інстанції про здійснення розподілу вказаних витрат за наслідками розгляду справи.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення не було враховано звіти про оцінку майна, які були виконані 02.11.2021 оцінювачем ОСОБА_7 на замовлення відповідача, термін дії яких - 6 місяців від дати оцінки, правові підстави для відшкодування понесених відповідачем витрат в сумі 1 600 грн за рахунок позивача відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року змінити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 1 500 000 грн.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 вартістю 1 500 000 грн та автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 150 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 75 000 грн.

В решті позову відмовити.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2024 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І . Ящук