Справа № 462/7877/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Палюх Н.М.

секретаря Демидюк О.В.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

Позивач у жовтні 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що строни перебували у зареєстрованом шлюбі з 28.07.2005 до 26.08.2016. Після розлучення вони дійшли згоди щодо поділу спільно нажитого майна подружжя і з відповідними позовами до суду не зверталися. 10.08.2004 позивачем було укладено Інвестиційний договір про пайову участь у будівництві № Р61-27. Об`єктом даного договору була трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , згідно генплану забудови. Згідно умов вказаного договору вартість інвестиційного внеску у будівництво становила 232845, 00 грн. Згідно довідки від 21 січня 2005 року, ОСОБА_1 відповідно до договору про пайову участь у будівництві житла (п.4.7. договору) від 10.08.2004 № 61-27 вніс інвестиції в будівництво трикімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 145,5 кв.м. (п.2.1. договору) в сумі 232 845,00 грн. (п.4.3. договору) і станом на 20.02.2005 заборгованість відсутня. Фактично будівництво даного будинку було завершено, проте не введено в експлуатацію з причин виявлення проблем із законністю даної забудови. Спори щодо вказаного будинку тривали значний період часу та завершились у 2012 році. Лише після здачі будинку в експлуатацію позивач зміг оформити право власності на вказану квартиру та виготовити свідоцтво про право власності на неї. Після оформлення права власності на квартиру та фактичного завершення будівництва, жодних ремонтних робіт у квартирі не проводилось. Квартира по даний час перебуває у нежитловому стані та потребує ремонту. В період спільного проживання відповідачка визнавала, що дана квартира придбана позивачем до шлюбу за його особисті кошти. На даний час позивач має намір розпорядитись своїм майном та продати квартиру. Під час звернення до нотаріуса, остання пояснила, що для вчинення правочину необхідна згода колишньої дружини, оскільки право власності на квартиру зареєстровано під час шлюбу. Відтак, позивач звернувся до відповідачки з проханням надати такий дозвіл, проте остання відмовила у наданні дозволу на відчуження спірної квартири. У зв`язку з цим у позивача виникло право на звернення до суду для захисту свого права особистої приватної власності. За наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 11 жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

Представником відповідача 11.12.2023 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідачка позову не визнає. Зазначила, що спірна квартира набута в період шлюбу і є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. При цьому, позивачем не надано доказів, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , не надано доказів, що кошти на фінансування будівництва квартири перераховано на рахунок ТзОВ «Фонд МЖК» до укладення шлюбу з відповідачкою, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що позивачу та його матері ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_4 . Дана квартира була відчужена 20.08.2004 за кошти близько 50000 доларів США, більша частина з яких пішла на оплату пайових внесків за Інвестиційним договором про пайову участь у будівництві № Р61-27. Пайові внески за цим договором були внесені в повному обсязі позивачем ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Про інвестування у будівництво спірної квартири позивач повідомив відповідачку вже після одруження. Будинок на АДРЕСА_5 був зданий в експлуатацію в 2009 році, а право приватної власності позивача на спірну квартиру оформлено в 2012 році. За наведеного просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, надала пояснення аналогічно наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково зазначила, що довідка про сплату повної вартості квартири підписана ОСОБА_6 , проте останній не був наділений такими повноваженнями, так як не перебував на посаді директора ТзОВ «Фонд МЖК». Просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2005 до 26.08.2016, що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 26.08.2016 у справі №463/1646/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

10.08.2004 між ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» в особі директора Жукевича В.З. (надалі Замовник) та гр. ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_7 ) укладено Інвестиційний договір про пайову участь у будівництві № Р61-27, за умовами якого ОСОБА_7 зобов`язується внести інвестиції в будівництво квартири та прийняти готову квартиру в порядку та на умовах передбачених договором, а Замовник зобов`язується проводити організаційні заходи по будівництву, проводити розрахунки з підрядниками і в обумовлений в цьому договорі термін передати у власність Пайовика замовлену квартиру.

Згідно п.2.1 Інвестиційного договору, об`єктом цього договору є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_6 , згідно генплану забудови. Квартира знаходиться на 4 поверсі.

П. 2.2, 2.3. цього договору передбачено, що Замовник зобов`язується передати визначену в п.2.1 квартиру в стані «Коробка». Термін здачі квартири ІІ квартал 2006 року.

Згідно п. 4.3, вартість квартири на час підписання договору визначається по проектній площі і становить 232845 гривень.

П. 4.6, 4.7, 4.10 визначено, що при поступленні коштів на рахунок Замовника, Пайовику зараховуються проплачені кв.м відповідно до їх вартості на день зарахування коштів. Пайовик має право внести суму більшу, ніж передбачена графіком фінансування, з зарахуванням переплати в рахунок майбутніх платежів. Право власності на профінансовану площу має ОСОБА_7 .

Додатком №2 до угоди № Р61-27 від 10.08.2004, укладеним ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , визначено графік фінансування, зокрема: у серпні 2004 року сума пайових коштів становить 63855,00 грн, у вересні-грудні 2004 року по 37248,75 грн. щомісячно та у квітні 2006 19995,00 грн.

З довідки ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 21.02.2005, підписаної директором В.Жукевичем, вбачається, що ОСОБА_1 , відповідно до умов договору про пайову участь у будівництві житла (п.4.7 договору) від 10.08.2004 № Р61-27, вніс інвестиції у будівництво трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 145,5 кв.м( п.2.1 договору) у сумі 232845 гривень ( п.4.3 договору). Станом на 20.01.2005 заборгованість відсутня.

Житловий будинок АДРЕСА_5 прийнятий в експлуатацію у 2009 році, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29.12.2008, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.06.2009 №460 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту 42-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями по АДРЕСА_5 ».

Управлінням житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради у березні 2011 року проведено розрахунок розподілу квартир у житловому будинку з вбудованими офісними приміщеннями по АДРЕСА_5 .

Наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12.03.2012 №606-Ж-З «Про оформлення права приватної власності на квартири у житловому будинку АДРЕСА_5 », наказано оформити право приватної власності в цілому на квартири у житловому будинку АДРЕСА_5 » громадянам, в тому числі і ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 133,5 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м, згідно з технічним паспортом.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 12.03.2012 та витягу про державну реєстрацію прав від 07.08.2012, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності видане на підставі наказу Львівської міської ради від 12.03.2012 №606-Ж-З.

Встановлено, що жодних ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 позивач не проводив, що також підтверджується фотознімками приміщень квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.

Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зазначена правова позиція викладена упостанові ВерховногоСуду України від 22 лютого 202 1року усправі №756-2527цс16.

Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна, а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, але за його особисті кошти.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві № Р61-27 від 10.04.2004, ОСОБА_1 зобов`язався внести інвестиції в будівництво квартири квартира АДРЕСА_6 , у сумі 232845 гривень, здіснюючи платежі згідно визначено графіку. Взяті на себе зобов`язання за договором № Р61-27 від 10.04.2004 ОСОБА_1 виконав повністю, слативши до 20.01.2005 кошти в загальній сумі 232845 гривень.

Як вбачається з вище зазначених Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві № Р61-27 від 10.04.2004, додатку №1 до угоди № Р61-27 від 10.04.2004, додатку №2 до угоди №Р61-27 від 10.04.2004, довідки ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 21.02.2005, акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29.12.2008, всі зазначені документи від ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» підписувалися директором Жукевичем В.С., а відтак суд вважає надуманими покликання представника відповідачки на те, довідка ТзОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 21.02.2005 підписана ОСОБА_8 , який не перебував на посаді директора ТзОВ «Фонд МЖК».

Отже, суд вважає встановленим, що спірна квартира була набута позивачем за рахунок належних йому особистих коштів, а саме на підставі Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві № Р61-27 від 10.04.2004, за яким він вніс інвестиції в повному розмірі до 20.01.2005.

При цьому суд зауважує, що після розірвання шлюбу, починаючи з 26.09.2016 відповідачка в судовому порядку не оспорювала право особистої приватної власності позивача на спірну квартиру.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 13420 гривень судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12-13, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 57, 60, 63, 70-71 Сімейного кодексу України, суд-

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 13420 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_9 .

Повне судове рішення складено 20.02.2024.

Суддя:

Ор