Дата документу 20.02.2024 Справа № 333/1004/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1004/22 Головуючий у 1 інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/341/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АГРОМАШТОРГ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, підстави якого протягом розгляду справи змінив, до ПП «АГРОМАШТОРГ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

В обґрунтування позову остаточно зазначив, що 29 грудня 2018 року був прийнятий на роботу в ПП «АГРОМАШТОРГ» на посаду водія автотранспортних засобів.

31 грудня 2021 року наказом директора ПП «АГРОМАШТОРГ» від 24 січня 2022 року № 4 його звільнено з посади водія на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Листом ПП «АГРОМАШТОРГ» від 26 січня 2022 року № 08 його було запрошено на 01 лютого 2022 року до відповідача для отримання трудової книжки, наказу про звільнення та проведення розрахунку.

Вважав звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення, а лише у день видання наказу роботодавця або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Звільнивши його з роботи наказом від 24 січня 2022 року, відповідач копію наказу про звільнення йому не направив, лист з пропозицією з`явитися за трудовою книжкою направив лише 26 січня 2022 року і встановив дату отримання трудової книжки 01 лютого 2022 року, що не передбачено чинним законодавством України.

При прийнятті на роботі його не ознайомили з посадовою інструкцію, докази ознайомлення його з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були надані відповідачем, відсутні. Також відповідачем не надано доказів його не перебування на всій території за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі на території, яку займають інші підприємства за цією адресою, та його ознайомлення з кордонами об`єкту відповідача.

Крім того, він працював у відповідача на посаді водія транспортних засобів, а отже у нього не було зафіксованого конкретного робочого місця.

Зазначені в наказі про звільнення обставини про те, що йому відповідачем 12 та 13 січня 2022 року пропонувалося надати відповідні пояснення, а 14 січня 2022 року було направлене повідомлення про необхідність надання пояснень про причини відсутності на роботі за № 02 не відповідають дійсності.

Також, його було прийнято на роботу до відповідача на посаду водія автотранспортних засобів, а звільнено з посади водія (без «автотранспортних засобів»). Про будь-яке переведення на посаду водія (без «автотранспортних засобів») йому не відомо, трудова книжка відповідних записів також не містить.

Вважав, що наявні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Незаконним звільненням з роботи, заробітна плата на якій була єдиним джерелом його існування, йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки було порушено його законне право на працю, звільнення відбулося датою, яка передувала даті наказу, в той час коли він вважав, що має постійне місце роботи та дохід, що призвело до вжиття ним додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для свого існування, тобто порушення його законних прав призвели до моральних страждань, які є у причинному зв`язку з його звільненням. Моральну шкоду оцінив в 50000 грн.

На підставі зазначеного просив: поновити його на посаді водія автотранспортних засобів у ПП «АГРОМАШТОРГ», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2022 року по день поновлення на роботі та 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, вирішити питання про судові витрати.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АГРОМАШТОРГ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що при прийнятті на роботі його не ознайомили з посадовою інструкцію, суду була надана посадова інструкція іншого працівника, відповідачем не були надані докази ознайомлення його з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були надані відповідачем до суду першої інстанції, його було ознайомлено з іншими Правилами внутрішнього трудового розпорядку, в яких не було обов`язку водія автотранспортних засобів щоденно у визначений час перебувати на території, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги відсутність доказів відповідача щодо його відсутності на всій території за адресою: АДРЕСА_1 , його було звільнено з посади, яку він не обіймав, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення, а лише у день видання наказу роботодавця або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення, відповідач копію наказу про звільнення йому не направив, лист з пропозицією з`явитися за трудовою книжкою направив лише 26 січня 2022 року і встановив дату отримання трудової книжки 01 лютого 2022 року, що не передбачено чинним законодавством України, суд першої інстанції безпідставно відмовив в його клопотанні про привід свідків, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ПП «АГРОМАШТОРГ» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивач був ознайомлений з посадовою інструкцією та власноручно підтвердив це своїм підписом без будь-яких заперечень та зауважень, він не оспорює самі факти вчинення системних прогулів без поважних причин, фактично ОСОБА_1 не збирається далі працювати у ПП «АГРОМАШТОРГ», оскільки виїхав за кордон 29 липня 2022 року в якості другого водія автобусу та не повернувся у нормативно визначений термін, факти прогулів позивача зафіксовані документально, 13 січня 2022 року директором ПП «АГРОМАШТОРГ» було прийняте розпорядження № 1/Р, в якому водію ОСОБА_1 запропоновано невідкладно надати письмові пояснення про причини нез`явлення на роботі та вчинення ним прогулів, від особистого ознайомлення та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився, 14 січня 2022 року додатково позивачу направлено лист вих. № 02 про необхідність надання пояснень щодо вчинених прогулів та надання доказів наявності для цього поважних причин, в наказі датою звільнення визначено 31 грудня 2021 року останній день роботи позивача, надсилання копії наказу про звільнення з роботи не передбачено трудовим законодавством, доводи позовної заяви не підтверджені належними доказами, у свідоцтві про реєстрацію транспортних засобів, які вказані були закріплені за позивачем, тип транспортних засобів визначено як спеціалізований вантажний сідловий тягач та загальний напівпричіп бортовий тентований, що по назві типу транспортних засобів скорочено відповідає посадовій інструкції ОСОБА_1 , позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, територія підприємства знаходиться на належній йому земельній ділянці, на підприємстві відсутній спеціальний графік роботи окремо для водіїв, позивач не зміг забезпечити явку свідків, завдання моральної шкоди є недоведеним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади за прогул без поважних причин.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом директора ПП «АГРОМАШТОРГ» від 28.12.2018 року № 30 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПП «АГРОМАШТОРГ» на посаду водія автотранспортних засобів.

У заяві про прийняття на роботу від 26.12.2018 року ОСОБА_1 просить прийняти його на роботу водієм вантажного автомобіля з виконанням функцій автослюсаря та експедитора та зазначає про те, що з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією ознайомлений та згоден з обов`язками (т.1, а.с.70).

Наказом ПП «АГРОМАШТОРГ» від 28.12.2018 року №30/2 за водієм ОСОБА_1 закріплені транспортні засоби - вантажний автомобільний тягач з напівпричепами, (т.1, а.с.25). З наказом ОСОБА_1 ознайомлений та його не оскаржував.

ЗПосадовою інструкцією водія-експедитора вантажного автомобільного тягача з напівпричепом (автопоїзд) з виконанням функцій автомеханіка та автослюсаря закріпленого за ним автопоїзду (далі - Посадова інструкція), затвердженою директором ПП «АГРОМАШТОРГ» 28.12.2018 року, ОСОБА_1 був ознайомлений, що підтверджується підписом позивача, якій міститься на кожному аркуші зазначеної інструкції (т.1, а.с.72-75).

Згідно з пунктом 7.7 розділу I Посадової інструкції ОСОБА_1 ознайомлений з Правилами внутрішнього трудового розпорядку Підприємства, при цьому пунктом 2 розділу II визначено, що водій зобов`язаний дотримуватись Правил внутрішнього трудового розпорядку Підприємства.

Відповідно до наказу директора ПП «АГРОМАШТОРГ» від 24.01.2022 року № 4 ОСОБА_1 був звільнений з посади водія 31.12.2021 року у зв`язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с.6-7).

Судом першої інстанції встановлено, що факт прогулів позивача 04.01.2022 року, 05.01.2022 року, 06.01.2022 року, 10.01.2022 року, 11.01.2022 року, 12.01.2022 року, 13.01.2022 року, 14.01.2022 року, 17.01.2022 року, 18.01.2022 року, 19.01.2022 року, 20.01.2022 року, 21.01.2022 року підтверджуються, зокрема: змістом доповідних записок головного механіка ПП «АГРОМАШТОРГ» від 05.01.2022року, 06.01.2022 року, 06.01.2022 року, 11.01.2022 року, 12.01.2022 року, 13.01.2022 року, 13.01.2022 року, 14.01.2022 року, 17.01.2022 року, 18.01.2022 року, 19.01.2022 року, 20.01.2022 року, 21.01.2022 року (т.1, а.с.30-43), Актами про відсутність працівника на роботі на підприємстві, складеними працівниками ПП «АГРОМАШТОРГ» 04.01.2022 року, 05.01.2022 року, 06.01.2022 року, 10.01.2022 року, 11.01.2022 року, 12.01.2022 року, 13.01.2022 року, 14.01.2022 року, 17.01.2022 року, 18.01.2022 року, 19.01.2022 року, 20.01.2022 року, 21.01.2022 року (т.1, а.с.44-57).

Також судом встановлено, що останнім днем роботи ОСОБА_1 перед вчиненням прогулів було 31.12.2021 року.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ч. 1 ст. 1 КЗпП України).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами; законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України).

Нормами статті 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі № 761/23477/16-ц, від 12.11.2020 року у справі № 369/9301/18, від 09.11.2021 року у справі № 235/5659/20, від 05.10.2022 року у справі № 279/1345/21 зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Отже, у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2023 року у справі № 522/17702/21 вказав, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не могли бути усунуті самим працівником.

Поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі у вказані вище дні позивачем не доведено, що було його процесуальним обов`язком, та судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті на роботу позивача не ознайомили з посадовою інструкцію, Правилами внутрішнього трудового розпорядку ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОМАШТОРГ, затвердженими протоколом № 2 від 28.11.2011 року загальних зборів трудового колективу ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОМАШТОРГ», а суду була надана посадова інструкція іншого працівника спростовуються:

- змістом Посадової інструкції водія-експедитора вантажного автомобільного тягача з напівпричепом (автопоїзд) з виконанням функцій автомеханіка та автослюсаря закріпленого за ним автопоїзду (далі-Посадова інструкція) (т.1, а.с.72-75);

- змістом Заяви про прийняття на роботуОСОБА_1 від 26.12.2018 року (т.1, а.с.70);

- висновком експерта від 20.01.2023 року № 5214-22 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи (за клопотанням позивача), згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 у Посадовій інструкції та Заяві про прийняття на роботу виконані самим ОСОБА_1 (т.1, а.с.154-166).

Згідно з пунктом 7.7 розділу I Посадової інструкції ОСОБА_1 ознайомлений з Правилами внутрішнього трудового розпорядку Підприємства, при цьому пунктом 2 розділу II визначено, що водій зобов`язаний дотримуватись Правил внутрішнього трудового розпорядку Підприємства.

Судом встановлено, що під час роботи позивача діяли Правила внутрішнього трудового розпорядку ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОМАШТОРГ», затверджені протоколом № 2 від 28.11.2011 року загальних зборів трудового колективу ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОМАШТОРГ» (далі-Правила внутрішнього трудового розпорядку) (т.1, а.с.26-29).

Згідно з пунктом 1.7.2, Правил внутрішнього трудового розпорядку для технічних працівників (завідувача гаражем, інженера-механіка, головного механіка), слюсарів, водіїв автотранспортних засобів, сторожів) визначеним робочим місцем є місцезнаходження виробничо-технічної бази (автогаража) ПП «АГРОМАШТОРГ» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до 6.2.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для технічних працівників (завідувача гаражем, інженера-механіка, головного механіка) встановлений робочий час: початок роботи 08:30 год., обідня перерва з 12:30 год. до 13:30 год., закінчення роботи 17:30 год.

Отже, Правилами внутрішнього трудового розпорядку встановлений 5-денний та 40 годинний робочий тиждень для всіх працівників ПП «АГРОМАШТОРГ».

За приписами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач ознайомив його з іншими Правилами внутрішнього трудового розпорядку, ніж ті, які містяться в матеріалах справи, в яких не було обов`язку водія автотранспортних засобів щоденно у визначений час перебувати на території, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано належних доказів, що є його обов`язком в розумінні вимог ст.12 ЦПК України.

Колегія суддів вважає також неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що відповідач не надав доказів щодо відсутності ОСОБА_1 на всій території за адресою: АДРЕСА_1 , де за твердженням позивача знаходяться також інші підприємства, оскільки пунктом 1.7.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для водіїв автотранспортних засобів визначеним робочим місцем є саме автогараж ПП «АГРОМАШТОРГ» за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.29).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується змістом апеляційної скарги, від допиту свідків, які повинні були підтвердити обставини щодо існування інших Правил внутрішнього трудового розпорядку, ніж ті, які надані відповідачем, та за змістом яких для водіїв підприємства встановлені інші робоче місце та робочий час, сторона позивача відмовилась під час розгляду справи в суді першої інстанції (т.2, а.с.89).

Враховуючи вищевикладене, суперечливою є поведінка представника позивача, який спочатку не визнавав, що ОСОБА_1 ознайомлено з посадовою інструкцією, потім зазначав, що для водія автотранспортних засобів Правилами внутрішнього трудового розпорядку не встановлено конкретне визначене робоче місце, а також певний робочий час(початок роботи 08:30 год., обідня перерва з 12:30 год. до 13:30 год., закінчення роботи 17:30 год.), проте, посилався на ті обставини, що працівниками, які складали Акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці протягом майже 13 днів, не перевірялась вся територія за адресою АДРЕСА_1 , на який міг заходитись в цей час позивач протягом робочого часу

До того ж, суд обґрунтовано зазначив у рішенні про те, що позивачем не надано доказів того, що протягом більше ніж трьох років роботи на підприємстві у ОСОБА_1 виникали будь-які спори з відповідачем стосовно робочого місця чи часу роботи на підприємстві.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26.07.2021 у справі № 643/10816/17.

Умовами розділу II Посадової інструкції зокрема передбачено, що водій вантажного автомобіля зобов`язаний:

- письмово повідомити керівництво підприємства завчасно або в невідкладних випадках в цей же день про необхідність відсутності на робочому місці зазначивши кількість днів (годин), подавши відповідну заяву. При захворюванні та неможливості виходу на роботу повідомити головного механіка до початку робочого дня та обов`язково надати лікарняний лист (пункт 50);

- на вимогу керівництва підприємства або головного механіка надати письмові пояснення з питань порушення Посадової інструкції, трудового законодавства та іншим питанням, які виходять з виконання службових обов`язків та вчинених проступків (пункт 53).

Судом першої інстанції враховано, що, оголошуючи ОСОБА_1 розпорядження директора ПП «АГРОМАШТОРГ» від 13.02.2022 року № 1/Р про надання письмових пояснень (т.1, а.с.76) та надсилаючи йому лист від 14.02.2022 року № 2 про надання письмових пояснень щодо причин прогулів ( т.1, а.с. 78-80 ), відповідач виконав вимоги ст. 149 КЗпП України, а тому неодержання таких пояснень не є підставою для визнання звільнення позивача протиправним, оскільки факт порушення позивачем трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Крім того матеріали справи містять Акт від 13.01.2022 року, складений працівниками підприємства у присутності позивача, про те, що ОСОБА_1 відмовився отримати розпорядження директора ПП «АГРОМАШТОРГ» від 13.02.2022 року № 1/Р та надати пояснення (т.1, а.с77).

За приписами статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці; дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Днем звільнення вважається останній день роботи (п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993року № 58).

Такий порядок визначення дати звільнення за прогули також кореспондується із роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, які викладені в листі від 22.04.2019 року за № 82/0/22-19/133.

Водночас роботодавець повинен дотримуватись вимог, встановлених ч. 3 ст. 40 КЗпП України, яка визначає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Виходячи з наведених положень, наказ роботодавця про звільнення працівника може бути видано у будь-який день, проте днем звільнення може бути лише робочий день, коли працівник перебував на роботі.

Це, в свою чергу означає, що у випадку звільнення у зв`язку з прогулом без поважних причин днем звільнення має бути останній день роботи працівника перед днем, коли він вчинив прогул.

Оскільки з наданих суду письмових доказів вбачається, що останнім днем роботи позивача перед вчиненням прогулів є 31.12.2021 року, обґрунтованим є висновок суду про те, що звільнення його саме з цього дня відповідає нормам трудового законодавства України.

Доводам позивача, що його було звільнено з посади, яку він не обіймав, судом надавалась оцінка, із якою погоджується колегія суддів.

Щодо неточного зазначення посади позивача в наказі про звільнення, а саме «водія» замість «водія автотранспортних засобів», розбіжності в найменуванні посади не впливають на законність звільнення позивача у зв`язку з прогулами.

Не спростовують висновків суду в цій справі посилання в апеляційній скарзі на несвоєчасність направлення на його адресу копії наказу про звільнення та листа з пропозицією з`явитися за трудовою книжкою, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні позивачем не заявлено.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно не застосував до свідків заходи процесуального впливу, зокрема привід таких свідків, також відхиляються колегією суддів які такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, і не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до ч.1 ст.147 ЦПК України належно викликаний свідок, який без поважних причин не з`явився на судове засідання або не повідомив про причини неявки, може бути підданий приводу через відповідні органи Національної поліції України з відшкодуванням у дохід держави витрат на його здійснення.

Таким чином, застосування заходів процесуального примусу не є обов`язком суду, а є його правом.

Крім того, як вбачається з Протоколів судових засідань: від 02.10.2023 року (т.1, а.с.245), 07.11.2023 року (т.2, а.с.1), на які представником позивача не подавались зауваження в порядку вимог статті 249 ЦПК України, представник позивача не заявляв клопотань про виклик свідків та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова