Справа № 495/4286/22
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

31 січня 2024 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

судді Заверюха В.О., при секретарі Денисовій К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення у власність гаражу і частини земельної ділянки та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позово до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить: - поділити земельну ділянку на якій розташовані гаражі літ.«В», літ.«Д»; - виділити у його власність гараж - літ.«Д» та частину земельної ділянки на якій він збудований; - визнати за ним прав власності на гараж - літ.«Д» та частину земельної ділянки на якій він збудований; - стягнути з відповідачів понесені судові витрати у вигляді оплати судового збору та оплати за проведення судової будвельно-технічної експертизи.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу, який 06.05.2003 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.05.2003 року, актовий запис №92. На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 01.02.2005 року, справа №2-1241/2004, було проведено поділ майна у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій воно розташовано. У спільному користуванні сторін по справі знаходяться гаражі - літ.«В», 1980 року забудови та гаража літ.«Д», який у 2001 році був збудований позивачем на місці господарської будівлі з підвалом, що підтверджується аркушем «характеристика будинку, господарських будівель та споруд» з технічного паспорту на належну частину квартири будинку позивача. За спільним погодженням сторін станом на теперішній час, гаражем літ.«В» користуються відповідачі, а гаражом літ.«Д» користується позивач. Проте на час ухвалення рішення суду №2-1451 від 01.02.2005 року про поділ майна подружжя, гаражі знаходились поза межами земельної длянки на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , у звязку з чим, спірні гаражі не увійшли при поділі майна подружжя. Позивачу стало відомо, що відповідач отримала у власність земельну ділянку на якій розташовані спірні гаражі та оскільки відповідач добровільно не бажає розділити майно у вигляді земельної ділянки з гаражами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Стислий виклад позиції відповідача

Як вбачається із копії технічного паспорту виготовленого станом на 17.02.2011 рік, доданого до позовної заяви, гараж під літ.«В», гараж під літ.«Д» збудовані за межами земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, земельні ділянки на яких розташовані гаражі не були предметом поділу спільного майна подружжя під час розгляду цивільної справи №2-1241/2004 року, про що не заперечує і сам позивач. Крім того, гаражі були самовільно збудовані, а тому не підлягали поділу в порядку ст.69 СК України. Позивач у своїй заяві вказує, що на момент ухвалення рішення по справі №2-1241/2004, ОСОБА_1 був обізнаний про існування спірних гаражів, вони не увійшли до переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя у зв`язку із тим, що вони були самовільно збудовані. Згідно документів, які містяться у матеріалах судової справи, фактів, обставин по даній справі, вимоги ОСОБА_1 не відповідають приписам Глави 8 Сімейного кодексу України «Право спільної сумісної власності подружжя», а тому не підлягають задоволенню взагалі. В обґрунтування своєї правової позиції ОСОБА_1 у своїй заяві посилається на норми Сімейного кодексу України, які регулюють питання щодо права спільної сумісної власності подружжя (ст.ст.60, 61, 62, 63, 68, 69 СК України). Як вбачається зі ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2005 року по справі №2-1241/2004 набрало законної сили 22.11.2005 року. Додаткове рішення по справі №2-1241/2004 було ухвалено 25.12.2006, 06.01.2007 року набрало законної сили. Згідно зі штампами, які містяться на копіях рішень по справі № 2-1241/2004, рішення були реалізовані 13.05.2011 року. На час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя, позивач та відповідач були розлучені ще у 2003 році. Отже, позивач звернувся до суду із позовом в порядку Глави 8 Сімейного кодексу України «Право спільної сумісної власності подружжя» зі сплином 16 років (якщо рахувати із 22.11.2005 року) або зі сплином 11 років (якщо рахувати з 13.05.2011 року). Позивач пропустив строк позовної давності встановлений у ст.72 СК України, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Представником відповідача до матеріалів справи були долучені наступні докази, належним чином завірені копії договору дарування, посвідченого 20.06.2023 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1266, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та витяг з Державного реєстру речових прав №336309361 від 20.06.2023 року. З огляду на вищезазначеі докази, позивач ОСОБА_1 вже не є власником 1/6 частки житового будинку АДРЕСА_1 та не має ніякого відношення до предмету спору, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2022 року позов був залишений без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.07.2022 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове зсідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2022 року за клопотанням позивача по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2022 року проваження по справі відновлено у звязку з клопотанням судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи по справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2023 року за клопотанням позивача витребуванні докази по справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2023 року провадження по справі зупинено у звязку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2023 року проваження по справі відновлено у звязку з надходженням висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи №11/12.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2023 року за клопотанням позивача по справі призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза, проведеня якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2023 року провадження по справі відновлено на підставі заяви позивача про відкликання з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріалів цивільної справи без виконання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2024 року підготовче судове засідання закрито та справа призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бондаренко Г.Є. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та просила відмовити.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти задоволення позову та просив відмовити.

Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши думку сторін, оцінивши надані докази, приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу, який 06.05.2003 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.05.2003 року, актовий запис №92.

На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 01.02.2005 року, справа №2-1241/2004 та додаткового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 25.12.2006 року, справа №2-1451 було проведено поділ сумісно нажитого у період шлюбу майна у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій воно розташовано.

ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_3 за рішеннями суду було виділено 2/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з: літ.«А» - житловий будинок в складі квартири АДРЕСА_2 : частина 1-1 житлової, площею 17,2 кв.м.; 1-2 житлова, площею 9,9 кв.м.; №9 хвартка; №11 цистерна; частина забору №1 площею 95,2 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., вхід в квартиру зберігти існуючий в приміщенні 1-1 літ.«А» та визнано право власності на виділену частину домоволодіння.

ОСОБА_1 за рішеннями суду було виділено 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з: літ.«А» - житловий будинок в складі квартири АДРЕСА_2 : частина 1-1 житлової, площею 5,4 кв.м.; 1-3 житлова, площею 10,0 кв.м.; №13 ворота; частина забору №1 площею 5,2 кв.м. (довжиною 4,3 м.), житловою площею 15,4 кв.м., вхід в квартиру зробити новий у новому організованому приміщенні 2-1 літ.«А» та визнано право власності на виділену частину домоволодіння.

Здійснено поділ земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_3 виділено 2/3 частини земельної ділянки, площею 584 кв.м., вхід на земельну ділянку №1 зберігти існуючий через хвіртку №9 та ОСОБА_1 виділено 1/3 частини земельної ділянки, площею 292 кв.м., вхід на земельну ділянку №2 зберігти існуючий через хвіртку 13.

23.04.2007 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 провели державну реєстрацію права власності на 2/6 частини (у рівних частинах по 1/6) домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14337714.

13.05.2011 року позивач ОСОБА_1 провів державну реєстрацію права власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав №29948880.

У 2022 році позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить: - поділити земельну ділянку на якій розташовані гаражі літ.«В», літ.«Д»; - виділити у його власність гараж - літ.«Д» та частину земельної ділянки на якій він збудований; - визнати за ним прав власності на гараж - літ.«Д» та частину земельної ділянки на якій він збудований.

В обґрунтування позивач зазначив, що у спільному користуванні сторін по справі знаходяться гаражі - літ.«В», 1980 року забудови та гаража літ.«Д», який у 2001 році був збудований позивачем на місці господарської будівлі з підвалом, що підтверджується аркушем «характеристика будинку, господарських будівель та споруд» з технічного паспорту на належну частину квартири будинку позивача. За спільним погодженням станом на теперішній час, гаражем літ.«В» користуються відповідачі, а гаражом літ.«Д» користується позивач. Проте на час ухвалення рішення суду №2-1451 від 01.02.2005 року про поділ майна подружжя, гаражі знаходились поза межами земельної длянки на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , у звязку з чим, спірні гаражі не увійшли при поділі майна подружжя. Позивачу стало відомо, що відповідач отримала у власність земельну ділянку на якій розташовані спірні гаражі та оскільки відповідач добровільно не бажає розділити майно у вигляді земельної ділянки з гаражами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.5 ст.5 ЦПК України).

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Водночас частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року N 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі N 6-286цс15).

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом ч1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

В судовому засіданні було встановлено, що під час розгляду цивільної справи №2-1241/2004, гаражі літ.«В», літ.«Д» були збудовані самочинно за межами земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на самочинно зайнятій землі, а тому не були об`єктами поділу спільного майна подружжя ОСОБА_5 . Крім того, вказане було підтверджено особисто позивачем ОСОБА_1 у судовому засіданні та вбачається з копії технічного паспорту виданого та виготовленого на ім`я позивача 17.02.2011 року, доданого позивачем до позову (а.с.11-16), а тому об`єкти нерухомого майна у вигляді гаражів літ.«В», літ.«Д» не могли та не можуть бути предметом поділу між сторонами по справі.

Щодо доводів представника відповідача про застосування позовної давності.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності встановлений у ст.72 СК України та ним не наведено поважнх причин, які б завадили позивачу звернутись до суду за захистом порушених прав в межах трьохрічного строку, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Проте суд не погоджується з позицією представника відповідача, оскільки про порушення свого права власності позивач довідався тільки на початку 2022 року, йому як співвласнику будинку та сусідньому землекористувачу не пропонувалось погодження та підписання акту щодо меж майбутніх земельних ділянок, який складається працівника при оформленні технічної документації для виділення ділянки у власність, в звязку з чим суд вважає поважною причину пропуску позивачем позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладено в постановах ВП ВС від 13.02.2019 року по справі №826/13768/16, від 04.12.2018 року по справі №910/18560/16.

Крім того суд зазначає, що під час розгляду справи судом було встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 20.06.2023 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1266, позивач ОСОБА_1 подарував відповідачу ОСОБА_3 належну йому на праві приватної спільної часткової власності 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в цілому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, частка якого є предметом цього договору, складається з житлового будинку літ.«А», загаьною площею 165,6 кв.м., житловою площею 97,9 кв.м.; літ.«Б», літ.«В», літ.«Д» - гаражі; літ.«Є» - підвал; літ.«Ж» - сарай; літ.«З» - вбиральня; №1-5,8,10-12,14-15,І споруди та 20.06.2023 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. за відповідачем ОСОБА_3 була проведена державна реєстрація прав та їх обтяжень, індексний номер 68097782, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №336309361 від 20.06.2023 року.

З огляду на вищезазначе, позивач ОСОБА_1 станом на час розгляду цивільної справи вже не являється власником 1/6 частки житового будинку АДРЕСА_1 , а тому відсутній предмет спору.

За таких обставин суд приходить висновку, що позивачем не доведено в ході судового розгляду порушень його прав та законних інтересів відповідачами по даній цивільній справі, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання вимушених витрат позивача, що складаються із витрат по сплаті судового збору, за проведення будівельно-технічної експертизи, суд вирішує у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України та покладає їх на позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення у власність гаражу і частини земельної ділянки та визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.