Справа № 194/1636/23
Номер провадження № 2/194/40/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Аносової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в спрощеному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 194/293/17 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 144200,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 05 вересня 2017 року. Відповідач рішення суду добровільно не виконував. 19 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження № 55834419 про примусове стягнення з ОСОБА_2 суму боргу. 21 вересня 2023 року виконавче провадження № 55834419 було закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням відповідачем рішення суду. Тобто, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 194/293/17 виконувалося у період з жовтня 2017 року по 21 вересня 2023 року. Отже, за весь час прострочення виконання рішення суду нараховано 3% річних 19312,26 грн, інфляційні збитки 66739,06 грн. Крім того, не виконанням відповідачем рішення суду йому спричинено моральну шкоду, оскільки він був позбавлений можливості тривалий час витрачати власні грошові кошти, не міг задовольнити свої матеріальні потреби, був змушений займатися питанням повернення своїх грошей, та нервував з цього приводу. Моральну шкоду він оцінює у 35000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 86051,32 грн., з яких 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 35000 грн., суму витрат на професійну правничу допомогу 10000 грн. та судові витрати у розмірі 1310,51 грн.

Відповідач надав суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких позовні вимоги визнає частково, а саме в розмірі 86051,32 грн., з яких 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн. Не визнає вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 35000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Позивач не надав об`єктивних доказів спричинення йому моральної шкоди. Крім того, до позовної заяви додана розрахункова квитанція від 12 жовтня 2023 року відповідно до якої позивачем було здійснено оплату: у розмірі 2000,00 грн. за послуги в тому числі за направлення адвокатського запиту, при цьому в матеріалах справи відсутній доказ як складання так і направлення адвокатського запиту, оскільки лист Павлоградського відділу ДВС від 22 вересня 2023 року за № 28.18/84951 наданий на ім`я ОСОБА_1 , а не на адвокатський запит адвоката Пономаренка А.В.; у розмірі 8000,00 грн. за підготовку і роздруківку позовної заяви про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, тобто іншого позову, а не того який розглядається в даній справі, за складання клопотання про витребування доказів судом натомість до позовної заяви не надано жодного клопотання про витребування будь яких доказів, за направлення цінного листа з описом вкладення та направлення поштою документів відповідачу, натомість жодних документів, в тому числі направлених на ім`я відповідача поштою з цінним листом з описом вкладення він не отримував, та такі докази відсутні в матеріалах справи. Таким чином, позивачем здійснено оплату послуг адвокату у сумі 10000,00 грн. за іншу позовну заяву, а саме про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, а не за позовною заявою, яка є предметом даного спору.

Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає частково, а саме в розмірі 86051,32 грн., з яких 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн., в іншій частині позовних вимог просить відмовити.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 194/293/17 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 144200,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 05 вересня 2017 року.

Відповідно до відповіді Павлоградського відділу ДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 22 вересня 2023 року, за період перебування на виконанні ВП № 55834419 з 19 лютого 2018 року по 21 вересня 2023 року на картковий рахунок стягувача ОСОБА_1 від боржника ОСОБА_2 було перераховано борг за договором позики у розмірі 144200,00 грн.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Павлоградського відділу ДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Ломаєвою С.М. від 21 вересня 2023 року виконавче провадження № 55834419 було закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням боржником рішення суду.

Відповідно до розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, проведених позивачем, 3% річних складають 19312,26 грн., інфляційні збитки складають 66739,06 грн.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 та постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Відповідно до положень Конституції України та Цивільно процесуального кодексу України судове рішення є обов`язковим до виконання з моменту набрання ним законної сили.

Судом враховується те, що відповідачем позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 19312,26 грн. та інфляційних збитків в розмірі 66739,06 грн. визнано, та їх розрахунок не оспорюється.

Щодо стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також у цій постанові зазначено, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Позивачем не зазначено в позовній заяві та не надано суду жодного належного та допустимого доказу щодо спричинення йому моральної шкоди, та що моральна шкода має причинний зв`язок із несвоєчасним поверненням суми позики.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що за договором позики передбачена виплата моральної шкоди у зв`язку з невиконанням договору позики в передбачені договором строки.

Що стосується вимог позивача про стягнення понесених витрат на професійно правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт від 12 жовтня 2023 року по договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2023 року, розрахункова квитанція про сплату 10000,00 грн.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 13.01.2021 по справі № 596/2305/18.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, в розрахунковій квитанції від 12 жовтня 2023 року зазначено, що позивачем було здійснено оплату 10000,00 грн. за послуги: у розмірі 2000,00 грн. за послуги в тому числі за направлення адвокатського запиту, при цьому в матеріалах справи відсутній доказ як складання так і направлення адвокатського запиту, оскільки лист Павлоградського відділу ДВС від 22 вересня 2023 року за № 28.18/84951 наданий на ім`я ОСОБА_1 , а не на адвокатський запит адвоката Пономаренка А.В.; у розмірі 8000,00 грн. за підготовку і роздруківку позовної заяви про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, тобто іншого позову, а не того який розглядається в даній справі, за складання клопотання про витребування доказів судом натомість до позовної заяви не надано жодного клопотання про витребування будь яких доказів, за направлення цінного листа з описом вкладення та направлення поштою документів відповідачу, натомість жодних документів, в тому числі направлених на ім`я відповідача поштою з цінним листом з описом вкладення він не отримував, та такі докази відсутні в матеріалах справи.

Таким чином, позивачем здійснено оплату послуг адвокату у сумі 10000,00 грн. за іншу позовну заяву, а саме про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, а не за позовною заявою, яка є предметом даного спору.

Відповідач позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу не визнав.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 127/1284/14-ц.

Позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано лише свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт від 12 жовтня 2023 року по договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2023 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу слід відмовити.

Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, розглядаючи позовну заяву в межах поданих позовних вимог, та враховуючи ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в розмірі 86051,32 грн., з яких 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн., суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 860,51 грн. у відповідності до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 256 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в розмірі 86051,32 грн., з яких 3% річних - 19312,26 грн., інфляційні збитки - 66739,06 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 860,51 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін