Справа № 756/220/21
Провадження № 2/756/260/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Киів), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до її свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.10.1990 її батьком записаний ОСОБА_4 . До реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_5 ». Відповідно до «Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України» відомості про батька ОСОБА_4 записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України», за вказівкою матері. Батьки позивача - матір ОСОБА_6 та біологічний батько ОСОБА_7 , що підтверджується висновком експерта №103-186-2019 від 27.06.2019 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, після її народження мешкали разом та вели спільне господарство, ОСОБА_7 фактично визнавав її донькою, але юридично за життя не визнав свого батьківства. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер біологічний батько позивача ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилась спадщина, вона звернулася із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, встановлення факту родинних відносин, має для неї юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати її спадкові права. Наскільки позивачу відомо зі слів ОСОБА_7 інших дітей, дружини у нього не було, бабуся померла раніше, а інформація про дідуся відсутня. Тому позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги. 30.12.2020 державний нотаріус Десятої київської нотаріальної контори Сабадаш О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутності підтвердження родинних відносин між позивачем та спадкодавцем. Після смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина, що складається з 1/2 квартири АДРЕСА_1 та 1/ 2 будинку АДРЕСА_3 , які належали на праві особистої приватної власності бабусі позивача ОСОБА_8 . Наскільки відомо позивачу у 2007 році бабуся приватизувала квартиру на себе. З інформаційної довідки вона дізналася, що 23.11.2018 (після смерті ОСОБА_7 ) чоловік бабусі - відповідач по справі ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, зазначена квартира не є спільною сумісною власністю подружжя (бабусі та відповідача), оскільки приватизація квартири здійснювалась на безоплатній основі, а тому не може вважатись спільно набутим майном подружжя, оскільки бабусею було реалізовано право на приватизацію. Відтак, свідоцтво про право власності, серії та номер 2149 від 23.11.2018 має бути визнано недійсним. Позивач також зазначає, що ОСОБА_7 на момент смерті бабусі ОСОБА_8 , був зареєстрований разом з нею, а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, ОСОБА_7 прийняв спадщину після ОСОБА_8 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить суд встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 23.11.2018, серія та номер 2149, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. видане на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 будинку АДРЕСА_3 у порядку спадкування.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.01.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, залишено без руху та надано строк на усунення зазначених в ухвалі недоліків.

26.01.2021 на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків разом з усунутими недоліками.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.01.2021 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.02.2021 на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Міхо К.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, серед іншого, з огляду на те, що у позовній заяві не правильно зазначено прізвище відповідача зазначено ОСОБА_9 , а правильно « ОСОБА_10 ». Щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності серії та номер 2149 від 23.11.2018. зазначається, що доводи позивача, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута в порядку ЗУ «Про приватизацію державного і житлового фонду» від 17.02.2006 не відповідають дійсності. Відповідач ОСОБА_2 уперше уклав шлюб з ОСОБА_8 09.04.1988. У подальшому 07.04.1998 шлюб було розірвано (це було фіктивне розірвання шлюбу, адже вони продовжували проживати однією сім`єю) та 23.12.1999 знову уклали шлюб. Квартира АДРЕСА_1 , була придбана в порядку забезпечення громадян жилими приміщеннями в будинках житлово-будівельних кооперативів. Сума пайового внеску за квартира була сплачена 01.01.1992 у повному обсязі за спільні кошти подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_2 є законним власником 1/2 квартири АДРЕСА_1 та на законних підставах після смерті ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності серії та номер 2149 від 23.11.2018, як переживший чоловік останньої. У подальшому, 23.11.2018 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину цієї ж квартири, як обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, зазначається, що позивачем, хоча і оскаржується нотаріальна дія - видача свідоцтва про право власності, однак жодної вимоги до приватного нотаріуса не висувається, останній не залучений до участі у справі, хоча рішення суду може вплинути на його права та інтереси. Щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування, зазначено, зокрема, що жодних документів про те, що ОСОБА_11 чи ОСОБА_11 є донькою ОСОБА_7 додано не було.У постанові нотаріуса зазначено, що Близнюк Н.В. на підставі довіреності від ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_4 , тобто на зовсім інше майно, ніж заззначено в позовній заяві. Також, представник відповідача зазначає, що після смерті ОСОБА_7 його похованням повністю займався ОСОБА_2 , всі витрати також він поніс. Позивач не приймала участі у похованні. Крім того, весь час ОСОБА_7 проживав разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_8 , її син ОСОБА_7 перебував на утриманні ОСОБА_2 , оскільки той ніде не працював і за життя ОСОБА_7 ніхто не звертався з вимогами чи оспорення батьківства, він ніколи не визнавав свого батьківства щодо позивача. Між іншим, представник відповідача зазначив, що з 01.01.2020 змінилась назва третьої особи на Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Протокольною ухвалою від 01.06.2021 відзив на позовну заяву долучений до матеріалів справи, але постановлено не брати його до уваги.

02.04.2021 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи, але постановлено не брати її до уваги.

04.10.2021 на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла позовна заява в новій редакції до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, в якій просила встановити факт родинних відносин, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії та номер 2149, видане 23.11.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування першої черги на майно - на 3/4 квартири АДРЕСА_1 , 3/ АДРЕСА_5 та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002).

06.02.2023 на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Близнюк Н.В. надійшла заява про зміну предмета позову, у якій просить викласти резолютивну частину позову у наступній редакції: визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування першої черги на майно -3/4 квартири АДРЕСА_1 , 3/ АДРЕСА_5 та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002) (а.с.165-171 том 3).

17.05.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Близнюк Н.В. надійшла заява про зміну предмету позову (уточнена), в якій сторона позивача просить встановити факт родинних відносин, яким визнати ОСОБА_1 донькою ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії та номер 2149, видане 23.11.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на ім`я ОСОБА_2 на1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування першої черги на майно - 3/4 квартири АДРЕСА_1 , 3/ АДРЕСА_5 та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (Державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002) (а.с.222-236 том 3).

Протокольною ухвалою суду від 17.05.2023 було задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що являється матір`ю позивача. Зазначила, що батьком позивача ОСОБА_1 - є ОСОБА_7 , з яким вони проживали спільно до народження ОСОБА_1 та кілька років після її народження. Фактично вона та ОСОБА_7 з 1989 року перебували у шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, побут, планували спільне майбутнє, піклувалися один про одного, проживали разом, виховували доньку, мали взаємні права та обов`язки. Через кілька років після народження ОСОБА_1 , вона ( ОСОБА_6 ) та ОСОБА_7 припинили проживати разом, проте продовжували спілкуватися. Зі слів свідка, ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_8 постійно спілкувалися з ОСОБА_1 та самим свідком. ОСОБА_7 визнавав ОСОБА_1 донькою. Зі слів ОСОБА_8 їй стало відомо, що остання самостійно придбала квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 внески за квартиру не сплачував. Також, свідок зазначила, що ОСОБА_8 заповідала все своє майно сину (батьку ОСОБА_1 ).

Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка ОСОБА_13 , суду показала, що родину ОСОБА_1 знає з дитинства, є тіткою ОСОБА_1 . Підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . За її словами вони вели спільне господарство. Навіть після того як вони перестали жити разом ОСОБА_7 , його мати ОСОБА_8 постійно спілкувалися з ОСОБА_1 , яку ОСОБА_7 визнавав донькою.

Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка ОСОБА_14 суду показала, що родину ОСОБА_1 знає з дитинства, проживає по-сусідству та є хрещеною позивачки. Свідок підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . За її словами вона підтримувала дружні відносини з ними, неодноразово ходили один до одного в гості. Свідок підтвердила, що під час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вони вели спільне господарство. ОСОБА_7 визнавав ОСОБА_1 донькою та постійно спілкувався з нею, що також підтверджується фото, долученими до позовної заяви. ОСОБА_14 зазначила, що також знала матір ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , оскільки неодноразово спілкувалася з нею під час святкувань дня народження ОСОБА_1 . Також зазначила, що ОСОБА_15 самостійно сплачувала внески за квартиру АДРЕСА_1 , про що їй відомо зі слів самої ОСОБА_8 .

Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились. При цьому 21.09.2023 представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Близнюк Н.В. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності сторони позивача, на вимогах позову наполягала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на його адресу судової повістки.

Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на адресу судової повістки.

Представник третьої особи - Десятої київської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, при цьому, 21.11.2023 до суду надійшла заява, в якій завідувач контори просить проводити розгляд справи у відсутність уповноваженого представника, рішення прийняти згідно чинного законодавства.

Представник третьої особи - Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) до судового засідання не з`явився, при цьому, 21.11.2023 до суду надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи у відсутність уповноваженого представника, рішення прийняти відповідно до фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 18.10.1990 батьками ОСОБА_16 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №4 від 11.10.2018 убачається, що у свідоцтві про народження ОСОБА_16 , відомості про батька зазначені за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

08.04.2015 між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 (а.с.29 том 1).

Як убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 12.10.2018.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина.

01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Десятої київської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим (а.с.48 том 1).

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Надані позивачем на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 докази, у тому числі висновок експерта №103-186-2019 від 27.06.2019, суд визнає належними і допустимими, які підтверджують факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , встановлення якого є необхідним позивачу для оформлення спадщини.

Показання свідків, допитаних у судовому засіданні щодо родинних відносин ОСОБА_7 та ОСОБА_1 узгоджуються між собою, не містять суперечностей та у сукупності та взаємозв`язку із письмовими доказами вказують на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З огляду на викладене вище, врахувавши встановлені судом обставини, вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 23.11.2018, №2149, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. ОСОБА_3 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , 3/4 частини будинку АДРЕСА_3 та 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , слід зазначити наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 09.04.1988 між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №8 від 22.11.2018.

07.04.1998 Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 07.04.1998.

Згідно із довідки, виданої ОСББ (ЖБК) «Домобудівельник-5» у грудні 2006 року, ОСОБА_8 , яка є власником кооперативної квартири АДРЕСА_6 , 01.01.1992 року у повному обсязі сплачені пайові внески за квартиру. Зазначена квартира надана ОСОБА_8 на підставі обмінного ордера № 3541 від 20.06.1981(а.с. 188А том 1).

Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, 09.02.2007 ОСОБА_8 було видано свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.187А том 1).

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ №21-22-0002 від 01.04.1998 ОСОБА_19 , яка мешкала в АДРЕСА_3 , на підставі рішення №3 від 30.03.1994 Чайківської сільської Ради народних депутатів передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,61 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Чайківка Чайківської сільської ради.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24.02.2010 у справі №2-224/2010, встановлено факт прийняття ОСОБА_8 спадщини після смерті матері ОСОБА_19 . Визнано за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області право власності на цілий житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_3 вартістю 30800 гривень в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_19 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.11.2018, за ОСОБА_8 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та будинок, розташований в АДРЕСА_3 .

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович О.Л. 05.08.2010, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла ОСОБА_7 (а.с.158А том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 від 24.03.2015 (а.с. 158 том 1).

З матеріалів спадкової справи № 8/2015, яка заведена після смерті ОСОБА_8 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 08.04.2015 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. із заявою про прийняття спадщини, після смерті дружини ОСОБА_8 (а.с.172 том 1).

Відповідно до довідки ОСББ «Домобудівельник-5» від вересня 2015 року, ОСОБА_8 до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , також у зазначеній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 виданим 12.10.2018.

01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Десятої київської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим (а.с.48 том 1).

23.11.2018 ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8 , що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що набута ОСОБА_2 та ОСОБА_8 під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Крім того, просив на підставі ст.ст.1241 та 1269 ЦК України видати обов`язкову частку, а саме на 1/8 частку щодо зазначеного нерухомого майна, свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки він є повнолітнім непрацездатним вдівцем померлої ОСОБА_8 , що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_8 (185-188 том 2).

23.11.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. видав відповідачу ОСОБА_2 . Свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №2149. Відповідно до якого на підставі ст.63 СК України ОСОБА_2 є пережившим чоловіком ОСОБА_8 , належить 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом, складається з: квартири АДРЕСА_1 (а.с.232 том 2).

23.11.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. також видав відповідачу ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом №2150 на 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.233 том 2).

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Як зазначено у ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК.

У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7).

Так, згідно з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18).

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховного Суду України дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Позивач зазначає, що у даному випадку порушено спадкові прав позивача, що є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_7 , а саме видачею відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2018, №2149, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , вказуючи що така є особистою власністю померлої ОСОБА_8 , відтак, відсутні підстави вважати що зазначена квартира є спільною сумісною власністю.

Як зазначалося вище, квартира АДРЕСА_1 , згідно із довідки, виданої ОСББ (ЖБК) «Домобудівельник-5» у грудні 2006 року, ОСОБА_8 , яка є власником кооперативної квартири АДРЕСА_6 , 01.01.1992 у повному обсязі сплачені пайові внески за квартиру. Зазначена квартира надана ОСОБА_8 на підставі обмінного ордера № 3541 від 20.06.1981 (а.с. 188А том 1).

Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, 09.02.2007 ОСОБА_8 було видано свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.193 том 1).

Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно із ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

У п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру.

З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК).

01 липня 2004 року було прийнято Закон України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» згідно якого право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Частиною 5 статті 3 цього Закону (в редакції на момент його прийняття) передбачалося, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

За таких обставин, до 01 липня 2004 року, не передбачалося обов`язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За змістом зазначених норм права на час сплати членом кооперативу пайового внеску за квартиру виникнення права власності на неї не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Встановивши, що спірна квартира була набута ОСОБА_8 у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час шлюбу були внесені відповідні суми пайових внесків та здійснено повну сплату вартості квартири, за відсутності доказів сплати таких внесків за особисті кошти ОСОБА_8 , виходячи з вимог діючого законодавства, встановлених у даній справі обставин, оцінюючи належність та допустимість наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 23.11.2018, серія та номер 2149, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. ОСОБА_3 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира АДРЕСА_1 , належала подружжю: ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Тому після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст.1223 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця.

Відповідно до довідки ОСББ «Домобудівельник-5» від вересня 2015 року, ОСОБА_8 до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , також у зазначеній квартирі проживав її син ОСОБА_7 .

За встановлених обставин, суд приходить висновку, що ОСОБА_7 є спадкоємцем за заповітом та вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу не заявив про відмову від неї.

Однак, ОСОБА_7 не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 виданим 12.10.2018.

Судом встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, батько позивача, не оформивши належним чином спадкових прав після смерті ОСОБА_8 , помер.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Десятої київської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим.

Ураховуючий той факт, що 1/2 частини квартири АДРЕСА_8 та земельна ділянка для його обслуговування є спадковим майном, після смерті ОСОБА_8 , а відповідач ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 та 3/4 частини будинку АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Підсумовуючи вищевикладене, позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлого за законом, при цьому не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно, що є перешкодою для набуття права нею власності на об`єкти нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в нотаріуса, тому за нею, як спадкоємцем, слід визнати право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 та на 3/4 частини будинку АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стосовно позовних вимог позивача про визнання за нею 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог статті 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18).

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.

Враховуючи єдність права власності на житловий будинок та земельну ділянку - право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок (частку у власності на якій мав спадкодавець) може виникнути лише одночасно із підтвердженням права власності на частину цього будинку.

Таким чином, позивач передчасно заявила вимоги про визнання за нею права власності на 3/4 частини зазначеної земельної ділянки, тому саме з цих підстав у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Між іншим, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У теорії цивільного процесуального права під позовом розуміють матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, звернену через суд у встановленій законом процесуальній формі, про захист його невизнаних, оспорюваних або порушених прав, свобод або інтересів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року по справі № 758/5118/21).

Відповідач у цивільному судочинстві це сторона, якій пред`явлено позов, тобто особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Водночас, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Отже, Київською міською радою з урахуванням встановлених обставин цієї справи не порушено, не визнано чи оспорено суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Київська міська рада не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, тому підстав для задоволення вимог до вказаного відповідача, немає.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 10-13, 19, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Киів), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно - задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати за ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати за ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 3/4 частини будинку АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Урешті заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП: НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 ; РНОКПП: НОМЕР_10 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3592 (три тисячі п`ятсот дев`яносто дві) гривні 81 копійку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення - 09.02.2024.

Відомості про сторін:

1. Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 ; РНОКПП: НОМЕР_10 );

2. Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП: НОМЕР_9 );

3. Третя особа - Десята київська державна нотаріальна контора (м.Київ, бул.Верховної Ради, 8/20);

4. Третя особа - Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Киів) (, адреса: м. Київ-100, вул. Бажова, 13/9).

Суддя М.М. Ткач