провадження № 22-ц/824/323/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трейтяк Ірина Валеріївна про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Голосіївського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трейтяк Ірина Валеріївна про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

31 липня 2023 року представник позивача, адвокат Тимошенко Наталія Михайлівна, звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0861 га, кадастровий номер 800000000:79:1490029 з належними до будинку господарчими та побутовими будівлями та спорудами.

Крім того, просив до набрання рішенням по справі законної сили заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0861 га, кадастровий номер 800000000:79:1490029 з належними до будинку господарчими та побутовими будівлями та спорудами.

В обґрунтування заявлених вимог, зазначено, що укладаючи договори дарування позивач мав на меті укладення договору довічного утримання, проте помилився щодо обставин, які мають істотне значення та не повністю усвідомлював свої дії через стан здоров`я та прийом ліків. Крім того, переконаний, що ОСОБА_1 , як власник може розпорядитися житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, зокрема виселити позивача ОСОБА_2 з будинку, в результаті чого останній залишиться на вулиці, оскільки не має іншого майна, крім зазначеного вище.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., номер запису про право власності 45995948, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0861 га, кадастровий номер :79:149:0029, номер запису про право власності 45995650, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу суду про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що представник позивача не мав повноважень на подання заяви про забезпечення позову. Крім цього вказує, що не згоден з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянкияк необґрунтованими, не має будь яких причин чи загроз невиконання рішення суду, він не був повідомлений про розгляд заяви про забезпечення позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Тимошенко Н.М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши осіб, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву представника позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав, що оскільки між сторонами виник спір щодо оскарження договорів дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0861 га, кадастровий номер :79:149:0029, які відповідно до договорів дарування на праві власності належать ОСОБА_1 , тому є наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку з належними до будинку господарчими та побутовими будівлями та спорудами, бо на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач, як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому суд першої інстанції враховував, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, не порушує прав відповідача на користування майном, у той час як його відчуження в подальшому може утруднити виконання рішення суду.

Колегія апеляційного суду повною мірою погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно дійшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно, щодо якого накладено арешт, є предметом спору щодо визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків.

Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені в справі №905/448/22від 03 березня 2023 року.

Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Що стосується доводів апелянта в частині відсутності повноважень представника позивача на звернення до суду з заявою про забезпечення позову, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки спростовуються поясненнями особисто позивача наданими ним особисто у суді апеляційної інстанції та долученим договором про надання правової допомоги укладеним між адвокатом Тимошенко Наталією Михайлівною та ОСОБА_2 10 липня 2023 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Переглядаючи справу, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трейтяк Ірина Валеріївна про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року, якою заяву ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тимошенко Наталія Михайлівна, про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Трейтяк Ірина Валеріївна про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, задоволено частково - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлений 09 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова