ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

м. Кривий Ріг

справа № 219/10137/21

провадження № 22-ц/803/247/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 219/10137/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі продажу гаража, визнання права власності на гараж,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 червня 2023 року (суддя Лапченко О.М.), ухвалене в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області ,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької областіз позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ,в обґрунтування якого посилався на те, що 05 серпня 2014 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяла відповідач ОСОБА_2 , та позивачем був укладений договір купівлі-продажу гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та позначений на плані літерою Ж-1, загальною площею 143,5 кв.м. Вказаний гараж належав ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 07 грудня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2696. Під час укладання даного договору ОСОБА_1 було передано заяву ОСОБА_5 від 24 квітня 2014 року, з якої вбачається, що вона цією заявою дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 продати набуті ними в період шлюбу всі частки у праві власності на нежитлові будівлі та споруди, за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах за його розсудом. За умовами договору позивачу перейшло прав власності на гараж, за який позивач сплатив грошові кошти. Ці кошти були передані в присутності двох свідків. В підтвердження свого наміру ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 та за згодою його дружини ОСОБА_5 , передала ОСОБА_1 розписку та правовстановлюючі документи на гараж, а також ключі від нього. Сторони домовились оформити договір нотаріально після завершення бойових дій у смт. Миронівській. З цього часу позивач безперешкодно користується гаражем. У січні 2020 року позивач дізнався, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки договір не був нотаріально посвідчений позивач зв`язався з дружиною продавця - ОСОБА_5 , проте остання повідомила, шо мешкає на тимчасово окупованій території та не має змоги приїхати до смт. Миронівський. ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина продавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 померла. Оскільки остання померла на тимчасово окупованій території, то свідоцтво про смерть відповідним відділом державної реєстрації актів цивільного стану не видавалось. Після померлого ОСОБА_4 залишились спадкоємці, а саме - його дочка ОСОБА_2 , а також онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . На неодноразові звернення позивача до відповідачів, як спадкоємців нерухомого майна, що залишилось після смерті ОСОБА_4 щодо здійснення належного переоформлення гаражу, відповідачі запевняли, договір буде укладений пізніше після переоформлення спадщини. У серпні 2021 року позивачу стало відомо, шо відповідно до спадкової справи № 68/2019, відкритої в Першій бахмутській державній нотаріальній конторі Донецької області після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 до складу спадкоємців входить дочка померлого - ОСОБА_2 , до спадкового майна входить грошова сума недоотриманої пенсії та вона вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 10 квітня 2019 року за реєстровим № 1-470. Крім того, у травні 2021 року позивачу стало відомо, що згідно заповіту від 07 грудня 2005 року ОСОБА_4 заповів спірний гараж онукам ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Проте вони заяву про прийняття спадщини після померлого не подавали та відповідно спадщину не прийняли. Після смерті ОСОБА_4 відсутні спадкоємці, що фактично прийняли спадщину саме спірний гараж, тому наразі продавець ОСОБА_4 досі залишається власником гаражу, який було придбано позивачем. ОСОБА_4 помер, а відповідачі не були стороною договору, тому позивач не має можливості нотаріально отримати документи на своє ім`я .

Просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража, який складається з 4/100 (чотирьох сотих) часток нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - гараж, позначений на плані літерою Ж-1, загальної площею 143,5 кв.м., укладений 05 серпня 2014 року у смт. Миронівський між продавцем ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , та покупцем ОСОБА_1 , який належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на об`єкт нерухомості, який складається з 4/100 (чотирьох сотих) часток нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - гараж, літ. Ж-1, загальної площею 143,5 кв.м.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 14 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем суду не наведено непереборних підстав, які б перешкоджали сторонам посвідчити договір купіль продажу спірного гаражу нотаріально на момент його укладення, не надано суду доказів, які б підтверджували ухилення відповідачів від посвідчення договору та не надав доказів того, що він направляв на адресу відповідачів письмові пропозиції з`явитися до нотаріуса, вимогу про необхідність урегулювання питання щодо оформлення права власності на гараж та йому було відмовлено або його вимогу було залишено без задоволення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що продавець спірного гаражу ОСОБА_4 після початку збройного конфлікту у Донецькій області, залишився проживати на тимчасово окупованій території, де згодом і помер, тому у сторін не має можливості здійснити нотаріальне посвідчення договору, оскільки посвідчити договір мають право лише його сторони. Зауважує на тому, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне виконання умов договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, тому існують підстави для визнання такого договору дійсним на підставі статті 220 ЦК України.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_4 на праві власності належить майно, яке складається з 4/100 часток нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: гараж, позначений на плані літерою Ж-1, загальною площею 143,5 кв.м, яке придбано ОСОБА_4 за 2 700 гривень, що раніше належало ТОВ «Миронівська СТО» на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням житлово-комунального господарства Дебальцівської міської ради 19 листопада 2004 року, зареєстрованого Єнакієвським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі 5 за № 935 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 8523499, що підтверджується Свідоцтвом від 07 грудня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Дебальцівського міського нотаріального округу Бережним Д.О., номер в реєстрі № 2696, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 січня 2006 року, номер витягу 9703335 (а.с.15,16).

На підставі довіреності, посвідченої 24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дебальцівського міського нотаріального округу Бережним Д.О., номер в реєстрі № 538, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 продати за ціну та на умовах за її розсудом всі належні йому частки у праві власності на нежитлові будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Згідно заяви, посвідченої 24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дебальцівського міського нотаріального округу Бережним Д.О., номер в реєстрі № 540, ОСОБА_5 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 продати набуті ними в період шлюбу всі частки у праві власності на нежитлові будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах за його розсудом (а.с.20).

Згідно Договору купівлі-продажу гаража від 05 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 , від імені якого діє ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , останній прийняв у власність майно, яке складається з 4/100 (чотирьох сотих) часток нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - гараж, позначений на платі літерою Ж-1, загальної площею 143,5 кв.м.

У пункті 9 зазначеного договору сторони домовилися, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу буде здійснено у строк до 01 січня 2019 року (а.с.18).

Відповідно до розписки від 05 серпня 2014 року ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_4 , отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 88 000 гривень за продаж нерухомого майна, яке складається з 4/100 (чотирьох сотих) часток нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме гаражу літ. Ж-1, загальної площею 143,5 кв.м (а.с.17).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10 листопада 2018 року Старобільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Антрацит Луганської області (а.с.21).

За життя ОСОБА_4 07 грудня 2005 року було складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дебальцівського міського нотаріального округу Бережним Д.О., номер в реєстрі № 2697, згідно якого належні йому нежитлові будівлі та споруди, шо знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме: адміністративну будівлю з магазином, будівлю малярного цеху, гараж, він заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рівних частках кожному (а.с.24).

Згідно довідки державного нотаріуса Першої бахмутської державної нотаріальної контори Бахмутського району Донецької області Кари О.О. від 05 серпня 2021 року № 1120/02-14 відомості про склад спадкоємців по спадковій справі № 68/2019, відкритої в Першій бахмутській державній нотаріальній конторі Донецької області після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 , 1939 року народження, є дочка померлого - ОСОБА_2 , 1964 року народження, до складу спадкового майна входить грошова сума недоотриманої пенсії та вона же отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 10 квітня 2019 року за реєстровим № 1-470 (Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65897259 від 05 серпня 2021 року, номер спадкової справи 63796682) (а.с.22, 23).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не наведено непереборних підстав, які б перешкоджали сторонам посвідчити договір купіль продажу спірного гаражу нотаріально на момент його укладення, не надано суду доказів, які б підтверджували ухилення відповідачів від посвідчення договору та не надав доказів того, що він направляв на адресу відповідачів письмові пропозиції з`явитись до нотаріуса, вимогу про необхідність урегулювання питання щодо оформлення права власності на гараж та йому було відмовлено або його вимогу було залишено без задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання чи неможливість сторони нотаріально посвідчувати договір, не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України.

Таким чином, однією з умов застосування частини 2 статі 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Відповідно до частини 2 статті . 215ЦК України у випадках, встановлений цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі,мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).(статті 12,81,89 ЦПК України)

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, позивач не довів в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Проте існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статті 210 та статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували ухилення відповідачів від посвідчення договору та не надав суду доказів про те, що останній направляв на адресу відповідачів письмові пропозиції з`явитися до нотаріуса, вимогу про необхідність урегулювання питання щодо оформлення права власності на гараж та йому було відмовлено або його вимогу було залишено без задоволення.

Сам по собі факт того, що наразі, за наявності заповіту, спадщина у вигляді спірного гаражу ніким не прийнята не є беззаперечною підставою для визнання дійсним договору купівлі продажу гаража та визнання права власності на гараж.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено безповоротного ухилення відповідачами від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що продавець спірного гаражу ОСОБА_4 після початку збройного конфлікту у Донецькій області, залишився проживати на тимчасово окупованій території, де згодом і помер, тому у сторін не має можливості здійснити нотаріальне посвідчення договору, оскільки посвідчити договір мають право лише його сторони не є належною правовою підставою для задоволення позову визнання дійсним договору купівлі продажу гаража та визнання права власності на гараж, оскільки позивачем не доведено того, що втрачено можливість з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне виконання умов договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, тому існують підстави для визнання такого договору дійсним на підставі статті 220 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача, оскільки однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, чого в даному випадку матеріалами справи не встановлено.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений статтею 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Оскільки передача грошових коштів не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний гараж.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд ( частина 4 статті 206 ЦПК України).

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18 та підтримана 30 червня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20.

Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

В даному випадку відповідачами було подано суду першої інстанції заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позову. Разом з тим, подані відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заяви про визнання позову шляхом їх направлення на електронну адресу суду не містять електронного підпису, в той час як згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Вказані обставини унеможливлюють встановлення факту подання вказаних заяв саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова