Справа № 199/3650/23
(2/199/190/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

06.02.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Рагімова Ф.В. огли,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше неодноразове уточнення позовних вимог послалась на те, що сторони з 23 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року. 09 серпня 2012 року в період перебування сторін у шлюбі ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу було придбано спірні 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право спільної сумісної власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:360:0047, площею 0,0616 га), на якій таке домоволодіння розташоване. Право власності на вказане спільне майно сторін було зареєстровано лише за відповідачем. При цьому договір купівлі-продажу не містить жодних застережень щодо придбання спірного нерухомого майна відповідачем за особисті кошти, натомість містить посилання на згоду позивача, як дружини, на придбання відповідачем, як чоловіком, такого нерухомого майна. На даний час відповідач заперечує право спільної сумісної власності сторін на наведене нерухоме майно, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила поділити спільне сумісне майно сторін, визнавши за позивачем та відповідачем (за кожною із сторін по справі) право власності на 2/5 частин вищевказаного домоволодіння, а також визнавши за сторонами право спільної сумісної власності на вищезазначену земельну ділянку без визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на неї. Також позивач просила суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано стороні позивача відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено співвласника спірного нерухомого майна ОСОБА_5 , а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження, а зустрічний позов відповідача повернуто останньому.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про повернення судового збору, сплаченого за подання зустрічного позову.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі в останній уточненій редакції з викладених у ній підстав та обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав необґрунтованості, недоведеності завалених позовних вимог, а також через належність спірного нерухомого майна відповідачу на праві особистої приватної власності. Також від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник також просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на через невисокий дохід відповідача сторони, будучи подружжям, не мали можливості придбати житло самостійно, внаслідок чого мати відповідача запропонувала відповідачу фінансову допомогу у купівлі будинку в розмірі 100000 гривень. Відтак, спірне нерухоме майно було придбано не за спільні кошти сторін, як подружжя, а за кошти матері відповідача, які вона йому надала, що підтверджується відомостями про доходи відповідача, розпискою матері відповідача, а також показами свідків ОСОБА_6 (мати відповідача), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував лише проти задоволення позову в частині вимог про визнання спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку, вказуючи, що при позитивному результаті розгляду судом такої позовної вимоги будуть порушені права його довірительки, яка є співвласником означеної спірної земельної ділянки. Також від іншого представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких представник просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих же підстав необґрунтованого та безпідставного втручання у право власності третьої особи на спірну земельну ділянку.

За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників справи.

Вислухавши учасників розгляду справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 23 вересня 2011 року по 06 квітня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, свідоцтв про народження, копією рішення суду.

16 квітня 2022 року позивачем зареєстровано другий шлюб, внаслідок чого вона змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

09 серпня 2012 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. за реєстровим №2-1891, придбано 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (далі спірне домоволодіння) за 80437 гривень. При цьому зміст договору не містить жодних посилань та застережень про придбання домоволодіння відповідачем на особисті кошти. Натомість, згідно п.11 договору від позивача, як дружини покупця-відповідача, перед укладенням договору була отримана нотаріально посвідчена письмова згода на укладення означеного договору купівлі-продажу домоволодіння. Пунктом 17 договору передбачено, що означене спірне домоволодіння відчужується разом з правом на частку в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,0616 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , із кадастровим номером :01:360:0047, договір про що посвідчується окремо. 29 серпня 2012 року на підставі зазначеного договору купівлі-продажу частини домоволодіння відбулась державна реєстрація права власності на 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідачем. Наведені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу частини домоволодіння, копією витягу з Державного реєстру правочинів, копією витягу про державну реєстрацію прав, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також 09 серпня 2012 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. за реєстровим №2-1893, придбано право у спільній сумісній власності на земельну ділянку, на якій розташоване спірне домоволодіння, а саме на земельну ділянку із кадастровим номером :01:360:0047, площею 0,0616 га, цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 48211 гривень, при цьому зміст договору не містить жодних посилань та застережень про придбання земельної ділянки відповідачем на особисті кошти. Натомість, згідно п.11 договору від позивача, як дружини покупця-відповідача, перед укладенням договору була отримана нотаріально посвідчена письмова згода на укладення означеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. В той же день відбулась державна реєстрацію вказаного договору, як правочину, із подальшою державною реєстрацією за відповідачем права спільної сумісної власності на означену земельну ділянку. Наведені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, копією витягу з Державного реєстру правочинів, копією з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, судом встановлено, що з 24 травня 2014 року і по теперішній час іншим співвласником спірних домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, є третя особа ОСОБА_5 , якій на праві власності належить 1/5 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право спільної сумісної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:360:0047, площею 0,0616 га, цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копією свідоцтва про право на спадщину, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майном про реєстрацію права власності.

Згідно копій відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02 червня 2023 року відповідач у 2010 році отримав сукупний дохід в розмірі 4127,25 гривень, у 2011 році 3261,14 гривень, у 2012 році 1200 гривень.

Судом також встановлено, що матір`ю відповідача ОСОБА_6 була складена розписка, датована 10 березня 2012 року, про те, що вона отримала від ОСОБА_7 , який є чоловіком її родички, 100000 гривень з метою купівлі будинку та земельної ділянки для сина (відповідача по справі), які (кошти) ОСОБА_6 зобов`язалась повернути протягом двох років. Дані обставини підтверджуються копією розписки та поясненнями допитаних в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які стверджували, що борг не повернуто і досі.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище договорів, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України, ЗК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб.

При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та співвласників жилого будинку.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.

Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20.

Стосовно обставин спірних правовідносин, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 23 вересня 2011 року по 06 квітня 2021 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували спільних дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому у вказаний період, а саме 09 серпня 2012 року, сторонами було придбано спірні 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право спільній сумісній власності на земельну ділянку, на якій розташоване означене домоволодіння (кадастровий номер :01:360:0047). Право власності на вказані 4/5 частин домоволодіння та право спільної сумісної власності на земельну ділянку одразу після їх придбання були зареєстровані за відповідачем як за одноосібним власником. При цьому, між сторонами відсутні будь-які належним чином оформлені домовленості, зокрема шлюбний договір, на підставі яких спірне домоволодіння та земельна ділянка під ним можуть бути безумовно віднесені до особистої приватної власності відповідача. Відсутні і будь-які посилання в договорах купівлі-продажу на придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти відповідача. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64 СК України дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, спірні 4/5 частин домоволодіння та право спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, позивач має право на поділ такого майна, що, з огляду на те, що обидві речі є неподільними, домоволодіння має статус житла їх сторін та спільних дітей, має відбутись шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на означене домоволодіння. І такі частки, враховуючи відсутність між сторонами належним чином оформлених домовленостей, а також відсутність визначених ст.70 СК України підстав, є рівними і мають станови по 2/5 для кожного із колишнього подружжя. Щодо поділу земельної ділянки, то приймаючи до уваги, що крім подружжя співвласником такої земельної ділянки на праві спільної сумісної власності є третя особа у справі, між співвласниками спірної земельної ділянки відсутні будь-які домовленості щодо порядку користування нею та розміру часток у випадку поділу, враховуючи формулювання позовної вимоги про поділ спірної земельної ділянки, суд, керуючись принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд, приходить до висновку про можливість часткового задоволення цієї позовної вимоги шляхом визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, що фактично буде введенням позивача у суб`єктне коло співвласників цієї земельної ділянки. Повне ж задоволення позовної вимоги позивача щодо земельної ділянки буде означати позбавлення третьої особи у справі її права спільної сумісної власності на земельну ділянку, визначені законом (як процесуальним, так і матеріальним) підстави для чого відсутні, а отже задоволення позову у відповідній частині в повному обсязі буде порушенням прав такої третьої особи у справі, що є неприпустимим.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про належність відповідачу на праві особистої приватної власності спірного нерухомого майна. Свої твердження сторона відповідача ґрунтує на тому, що і спірні 4/5 частин домоволодіння, і спірне право спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, були придбані відповідачем за його особисті кошти, які відповідач отримав від матері, а остання, в свою чергу, їх позичила у родичів за договором позики у формі розписки. Ці твердження не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду справи, а відтак і не спростували презумпцію спільності майна подружжя. Так, під час розгляду справи дійсно встановлено наявність розписки про отримання матір`ю відповідача у позику 100000 гривень, які згідно змісту розписки були призначені саме для купівлі домоволодіння, однак у розписці не вказано ідентифікуючих ознак такого домоволодіння (адреси розташування тощо). Крім того, суд позбавлений можливості такі кошти вважати особистими коштами відповідача, отриманими від його матері, оскільки стороною вказаного відповідача не подано суду належних та допустимих доказів цього. Так, за змістом ст.ст.207, 209, 638, 639, 717-719 ЦК України, ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), ст.1 Закону України «Про валюту і валютні операції» (чинний на момент розгляду справи) для того, щоб позичені матір`ю відповідача кошти стали особистою приватною власністю відповідача, та за них він міг би придбати у особисту приватну власність спірне нерухоме майно в розумінні ст.57 ч.1 СК України, такі кошти мали б бути передані від матері відповідача до відповідача на підставі договору дарування, який з огляду на заявлену суму коштів мав бути письмовим та нотаріально посвідченим. Відтак, саме наявність такого договору за викладених у відзиві фактичних обставин є належним та допустимим доказом наявності у відповідача особистих коштів для придбання спірного домоволодіння і земельної ділянки у період шлюбу з позивачем у свою особисту приватну власність. Однак, такого доказу суду не подано, а покази свідків, з огляду на викладене та норми ст.ст.218, 219 ЦК України, не є допустимим доказом в розумінні ст.78 ч.2 ЦПК України. Більш того, зі змісту договорів купівлі-продажу частини спірного домоволодіння та земельної ділянки вбачається надання позивачем, як дружиною покупця ОСОБА_4 , згоди на укладення таких договорів та купівлю спірного нерухомого майна, що може мати місце в розумінні ст.65 СК України лише при розпорядженні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким згідно ст.61 СК України, ст.ст.190, 192, 193 ЦК України є і спільні кошти подружжя. Крім того, договори купівлі-продажу частини спірного домоволодіння та земельної ділянки не містять жодних посилань на його придбання відповідачем за особисті кошти. Означене дає суду додаткові підстави для оцінки спірних частини домоволодіння та земельної ділянки як спільної сумісної власності сторін. Окрім того, загальна вартість придбаного спірного нерухомого майна перевищує розмір зазначеної в розписці позики, отриманою матір`ю відповідача.

Критично суд оцінює та не приймає до уваги в якості достатніх підстав для відмови у позові надані стороною відповідача довідки про доходи відповідача, оскільки такі докази не можуть бути самодостатніми для висновку про отримання відповідачем коштів для купівлі спірного нерухомого майна від своєї матері, а також не можуть спростовувати відсутність у сторін спільних заощаджень та доходів, отриманих за неофіційним місцем роботи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, ступінь доведення розміру та факту понесення сторонами судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 4280,85 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 190, 192, 193, 204, 207, 209, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 368, 369, 372, 392, 628, 632, 638, 639, 655-657, 691, 717-719 ЦК України, ст.ст.18, 57, 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_5 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності за кожним на 2/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) право спільної сумісної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:360:0047, площею 0,0616 га, цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 4280,85 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 12 лютого 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко