Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3778/23 Головуючий у 1-й інст. Шульга О.М.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/3778/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання судових витрат.

Позов мотивувала тим, що 01.11.2003 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Коростенського міськрайонного суд Житомирської області від 15.02.2022 було розірвано. Від спільного життя у них народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі було набуто спільне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що складає 62/100 житлової будинку загальною площею 60,4 кв. м., жилою площею 40,1 кв. м., згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежєю Л.Г., що зареєстровано в реєстрі за № 8765 від 25.09.2006.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 жовтня 2023 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить його змінити, позов задовольнити частково, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину спірної квартири, а у решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду, є частково незаконним та необґрунтованим, так як воно не відповідає вимогам ЦПК України, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі, і є частково помилковими.

Зазначає, що при зверненні до суду, позивачка не вказала всіх наявних підстав набуття ним права власності на вищезазначену квартиру. Зокрема, для її купівлі був отриманий кредит у доларах США у банку. В якості забезпечення кредитних зобов`язань, був укладений договір Іпотеки. Відповідно до розрахунку, який він надає суду станом на січень 2022 року, по кредитному договору за період проживання в шлюбі було сплачено кошти в розмірі 5417.30 доларів США тіла кредиту та 15906.53 доларів США відсотків за користуванням кредитом, а всього - 21 323.83 доларів США. Дана сума боргу була сплачена в період перебування в шлюбі.

Заборгованість в сумі 14355.56 доларів США (тіло кредиту) та 17801.57 доларів США (відсотки), а всього - 32157.13 доларів США ним була погашена після розірвання шлюбу за особисті кошти.

Вважає, що частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Фактом закриття кредиту в повному обсязі, є відсутність в ДРПП обтяження по договору іпотеки, який ним було сплачено в банку, та отримано відповідну довідку про зняття іпотеки, яку ним надано нотаріусу.

Як наслідок його частка при розподілі спільного майна подружжя, з врахуванням сплачених ним особистих коштів після розірвання шлюбу буде складати 80% (4/5 частки квартири), а позивача відповідно 1/5 частина квартири.

Позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим залишити без змін.

У судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а рішення суду змінити відповідно до вимог поданої скарги.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи позивач у судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається із матеріалів справи спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Установлено, що сторони з 01 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 лютого 2022 року по цивільній справі №279/6345/21 (а.с.7).

Ними в період шлюбу за кредитні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 вересня 2006 року, оформленим на відповідача, зареєстрованим в реєстрі за №8765 ( а.с.8).

Оформлення кредиту на придбання квартири на імя відповідача в період шлюбу підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами ( а.с.38-43).

Згідно копії довідки № Д1/343/29-64 від 17.01.2022, виданої ВАТ «Райффайзен Банк-Аваль», заборгованість по кредитному договору відсутня, погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків здійснювалася в період перебування сторін у шлюбі, а також після його розірвання (а.с.44-50).

За приписами Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким і погоджується колегія суддів, що внесення відповідачем коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань після розірвання шлюбу одноособово, не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , і останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Відповідач не був позбавлений можливості в ході розгляду справи у суді першої інстанції заявити зустрічний позов із такими вимогами. Також колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не позбавлений такого права звернутися до суду із відповідним позовом самостійно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 жовтня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 05 квітня 2024 року.