Постанова

Іменем України

06 лютого 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2050/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 05 липня 2023 року

в складі судді Вовка С. В.

у цивільній справі №757/15827/22-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу

У С Т А Н О В И В:

28 червня 2022 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) зобов`язань за договорами банківського вкладу, звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення відсотків за умовами договору.

В обґрунтування позову вказувала, що між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено три договори банківського вкладу, а саме: Договір №SAMDNWFD200 від 06.02.2014 на суму 3 000 доларів США з процентною ставкою 9% річних, строком на 6 місяців; Договір №SAMDNWFD400 від 06.02.2014 на суму 4 000 доларів США з процентною ставкою 9% річних, строком на 6 місяців та Договір №SAMDNWFD800 від 06.02.2014 на суму 13 000 доларів США з процентною ставкою 9% річних.

Вказувала, що з метою отримання коштів за вкладами та нарахованих відсотків по ним, вона у 2014 році та у 2018 році зверталася до Банку з відповідними заявами, які залишилися не виконаними.У зв`язку із тим, що її заяви незадоволені відповідачем, змушена звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач не визнав позов з тих підстав, що Банк у зобов`язанні був замінений іншою особою, а саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), тому Банк є неналежним відповідачем у даній справі та не несе відповідальності за договорами банківського вкладу. Також посилався на те, що депозитні договори розірвані з 19 грудня 2014 року, оскільки вкладник звернулася до Банку із заявою про розірвання спірних договорів 28.11.2014, яка отримана банком 16.12.2014. А тому за таких обставин нарахування відсотків за умовами договору є необґрунтованими.

Також посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18.11.2015 у справі №657/419/15-ц ОСОБА_1 вже відмовлено в задоволенні позову про стягнення відсотків за трьома договорами банківського вкладу від 06.02.2014.

Позивачем, враховуючи доводи відзиву на позовну заяву щодо існування судового рішення про стягнення заборгованості за вкладами та відсотків, звернулася до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на її користь відсотки за умовами договору за період з 07.03.2015 по 14.11.2022, а саме: 2 078,63 доларів США відсотків за договором №SAMDNWFD200 від 06.02.2014;2 771,51 доларів США відсотків за договором №SAMDNWFD400 від 06.02.2014 та 9 007,40 доларів США відсотків за договором №SAMDNWFD800 від 06.02.2014.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу, оскільки дані договори, виходячи з їх же положень, розірвані 19.12.2014 на підставі письмової заяви позивачки, після чого нарахування відсотків за умовами договорів є неможливим.

Зазначив, що суд першої інстанції, посилаючись на постанову Київського апеляційного суду від 07.06.2022 у справі №757/12156/20-ц, в якій приймали участь ті ж самі сторони, вказав на те, що банк у своєму листі повідомив ОСОБА_1 про невідповідність заяви про розірвання договорів від 28.11.2014 вимогам законодавства України, що, на думку суду, свідчить про не визнання вимог щодо розірвання договору та наявності підстав, які вказують на продовження існування між сторонами правовідносини за трьома договорами банківського вкладу від 06.02.2024. Поруч з цим, суд не врахував, що позивачка два рази зверталася до Банку із заявами про розірвання договорів та повернення коштів, на які Банк належним чином відреагував, надавши відповідь на звернення від 18.12.2014 №20.1.0.0/7-20141216/887, з якої неможливо стверджувати, що дії Банку свідчили про не визнання вимог заяви ОСОБА_1 від 28.11.2014.

Звернув увагу, що згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, відсутні підстави для нарахування відсотків після розірвання договорів банківських вкладів, а саме з 19.12.2014, оскільки у разі розірвання договорів зобов`язання сторін припиняються.

Також, як на підставу скасування рішення суду АТ КБ "ПРИВАТБАНК" посилався на те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки внаслідок укладання між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» Договору переведення боргу від 17.11.2014, в тому числі за договорами щодо виплати коштів, останнє несе відповідальність з виконання зобов`язань за такими договорами. На думку відповідача, факт "мовчазної" згоди позивачки є підтвердженням її відношення до договору від 17.11.2014 та відповідно є досягненням ефекту переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон».

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_2 подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача - Штронда А. М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення відсотків за договорами банківських вкладів, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами продовжують діяти правовідносини за договорами банківських вкладів, оскільки відповідач не підтвердив своїх тверджень про розірвання цих договорів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд дійшов за неповного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

В частині першій статті 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Положеннями ч. 4 ст. 1060 ЦК України визначено, що якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2014 року сторонами було укладено три депозитних договори:

- депозитний договір №SAMDNWFD200, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 3 000 доларів США;

- депозитний договір №SAMDNWFD400, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 4 000 доларів США;

- депозитний договір №SAMDNWFD800, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 13 000 доларів США.

За кожним з вищевказаних договорів встановлена відсоткова ставка - 9% та зазначено, що договори укладено на строк з 06.02.2014 по 06.08.2014 включно.

На підтвердження вищевказаних договорів ОСОБА_1 на рахунок Банку було внесено відповідні суми, що не заперечується останнім, а тому не підлягає доведенню.

Пунктом 4 Договорів від 06.02.2014 визначено, що дія договору закінчується з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом з відсотками, які нараховані відповідно до умов договору.

Крім того, в договорі №SAMDNWFD200 зазначено, що ОСОБА_1 в Банку відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад; в договорі №SAMDNWFD400 відкрито особистий рахунок № НОМЕР_2 , на який зараховується вклад, а в договорі №SAMDNWFD800 відкрито особистий рахунок № НОМЕР_3 , на який буде зараховуватися вклад.

28 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, яка була зареєстрована у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (реєстраційний номер заяви №2737394). Цю заяву також було відправлено до Головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК у м. Дніпропетровськ (з 19 травня 2016 року - м. Дніпро, згідно з постановою Верховної Ради України №1375-VIII «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області).

Матеріали справи не містять доказів повернення Банком ОСОБА_1 банківських вкладів з нарахованими відсотками.

Згідно довідки №41KFGRBAF60JFBND станом на 31.12.2017 на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 обчислювалося 13 282,34 доларів США, на рахунку № НОМЕР_2 обчислювалося 4 058,39 доларів США та на рахунку № НОМЕР_1 обчислювалося 3 043,79 доларів США, що разом становить 20 384,52 долари США.

Крім того, факт наявності на особистих рахунках ОСОБА_1 грошових коштів, зокрема коштів з відсотками, які підлягають виплаті, у вищезазначених сумах за договорами банківських вкладів від 06.02.2014 також підтверджується витягом з електронного додатку Банку (реєстр кредиторів), який був долучений ним до відзиву на позовну заяву (а. с. 84).

27 лютого 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" із заявою про повернення вкладів та відсотків шляхом зарахування коштів в розмірі 20 384,52 доларів США на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , відкритий у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Заява зареєстрована в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" 28 лютого 2018 року (а. с. 16).

В матеріалах справи відсутні докази перерахування ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на вказаний ОСОБА_1 рахунок грошових коштів в сумі 20 384,52 долари США.

В квітні 2018 року ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконання Банком зобов`язань щодо повернення вкладів разом з нарахованими відсотками, звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом про зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перерахувати на банківський рахунок № НОМЕР_4 належні їй грошові кошти: 13 282,34 доларів США з рахунку № НОМЕР_3 , 4 058,38 доларів США з рахунку № НОМЕР_2 та 3 043,79 доларів США з рахунку № НОМЕР_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі №757/18976/18-ц, яке постановою Київського апеляційного суду та постановою Верховного Суду від 04 березня 2021 року залишено без змін, вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі (а. с. 18-24).

Задовольняючи позовні вимоги у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що не задоволення Банком вимоги позивача про розірвання та повернення вкладів та відсотків свідчить про те, що депозитні договори не розірвано, а тому вважав, що позовні вимоги про стягнення відсотків за умовами договорів, які не розірвано, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У справі, що переглядається суд першої інстанції вважав, що відповідачем не доведено факт розірвання договорів. Суд взяв до уваги доводи позивача, що доводи відповідача про розірвання спірних договорів спростовано висновками суду апеляційної інстанції, викладеними у постанові від 07 червня 2022 року у справі №757/12156/20-ц за наслідками перегляду рішення Печерського районного суду м. Києва за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Дійсно, в матеріалах справи міститься постанова Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі №757/12156/20-ц, в якій міститься висновок, що колегія суддів відхилила твердження Банку, що спірні договори розірвано з моменту звернення позивача до Банку із заявою 28 листопада 2014 року про розірвання договорів.

Однак колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що у справі, яка переглядається, суд помилково врахував такі висновки суду апеляційної інстанції, оскільки постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі №757/12156/20-ц скасовано постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022.

В матеріалах справи відсутня постанова Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №757/12156/20-ц.

Разом з тим, вищезазначена постанова Верховного Суду розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з якої вбачається, що у березні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в задоволенні якого постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №757/12156/20 відмовлено.

В постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №757/12156/20-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені міститься висновок про те, що: «…у справі, яка переглядається у касаційному порядку, обставин щодо розірвання спірних договорів за заявою вкладниці не вирішувалося та не встановлювалося…».

Висновок Верховного Суду у цій постанові про продовження між сторонами правовідносин за цими договорами, виходячи з того, що зобов`язання за договорами Банком не виконано, не доводить наявності правових підстав про стягнення відсотків у цій справі за умовами спірних договорів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

В частині 6 статті 1061 ЦК України визначено, що у разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 (провадження №61-11520св20) зазначено, що:

«в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження №14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;

«в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити».

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував вищенаведених висновків та як наслідок залишив поза увагою, що між сторонами даного спору вже існує судове рішення, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що в 2015 році ОСОБА_1 зверталася до Каланчацького районного суду Херсонської області з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення банківських вкладів разом з відсотками за договорами від 06.02.2014 №SAMDNWFD200, №SAMDNWFD400 та №SAMDNWFD800.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним та загальновідомим, рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 вересня 2015 року у справі №657/419/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму банківського вкладу: за договором №SAMDNWFD200 від 06.02.2014 в розмірі 3 000 доларів США з ненарахованими відсотками в розмірі 242,88 доларів США та 3% річних в сумі 134,88 доларів США; за договором №SAMDNWFD400 від 06.02.2014 в розмірі 4 000 доларів США з ненарахованими відсотками в розмірі 686,25 доларів США та 3% річних в сумі 179,83 долари США; за договором №SAMDNWFD800 від 06.02.2014 в розмірі 13 091,23 доларів США з ненарахованими відсотками в розмірі 1 059,85 доларів США та 3% річних в сумі 558,57 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2015 року скасовано рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 вересня 2015 року у справі №657/419/15-ц з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд неодноразово вказував в своїх постановах, що право нараховувати відсотки за умовами договору припиняється після пред`явлення позову про стягнення основного боргу разом з відсотками.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що існує судове рішення від 19.07.2019, яке набрало законної сили, та яким зобов`язано Банк перерахувати на рахунок ОСОБА_1 , відкритий у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти, які обліковуються на рахунках за договорами від 06 лютого 2014 року №SAMDNWFD200, №SAMDNWFD400 та №SAMDNWFD800.

Таким чином, за наявності судового рішення про стягнення сум вкладів з відсотками у вкладника відсутнє право на отримання відсотків нарахованих за умовами договору після отримання судового рішення про вирішення спору про стягнення коштів за вкладами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення відсотків поза межами строку дії договорів. Тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі з тих підстав, що існує рішення яким позивачці відмовлено у стягненні сум вкладів з відсотками, оскільки в тій іншій справі та у даній справі, яка переглядається, предмети спорів є різними.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежним відповідачем у справі у зв`язку з укладенням між Банком та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» Договору переведення боргу від 17.11.2014. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 надав свою згоду на переведення боргу Банку за депозитними вкладами на користь ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», а згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 27.04.2022 у справі №321/1260/19 у тотожних правовідносинах, відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська