Справа № 161/4911/23 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/87/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя мотивуючи тим, що з 29.04.2012 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування в шлюбі, ними 07.08.2020 був укладений попередній договір на купівлю квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Валянською Т.П. за р.№ 2471. В рахунок оплати вартості вказаної квартири вносились спільні з відповідачем подружні кошти. Станом на вересень 2021 року на виконання попереднього договору відповідачем було внесені кошти в розмірі 560091,50 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.08.2021 шлюб між ними розірвано. 06.09.2021 за заявою ОСОБА_4 без її згоди, останньому були повернуті сплачені кошти за попереднім договором в розмірі 560091,50 грн. Зазначає, що повернуті кошти належать їм на праві спільної сумісної власності, вносились забудовнику в період шлюбу і мають бути поділені між ними в натурі як спільне майно подружжя, виходячи з рівності часток подружжя, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 280045,75 грн., а також судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2023 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в порядку поділу спільного майна подружжя в розмірі 280045 грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2800 грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2023 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 18500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог, провести розподіл судових витрат.

Посилається на порушення головуючим у справі норм процесуального права, зокрема, виготовлення повного тексту раніше оголошеної судом дати, судова повістка свідку ОСОБА_5 була некоректно заповнена, у зв`язку з чим не була вручена свідку, оголошено перерву під час судових дебатів. Головуюча не прийняла клопотання про допит свідка, який з`явився, з мотивів подачі клопотання під час судових дебатів. Також зазанчає, що суд не врахував поданих доказів про внесення на виконання попереднього договору позичених в особисту власність коштів та коштів, належних йому на праві особистої власності, одержаних від продажу земельної ділянки, що підтверджується договором про відчуження відповідачем земельної ділянки, договорами позики.

При ухваленні додаткового рішення не враховано поданих заперечень щодо неспівмірності оплачених коштів на професійну правничу допомогу обсягу наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи апеляційної скарги та просить судові рішення залишити без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-539цс16.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів встановлено такі обставини.

Між сторонами укладено шлюб 29.04.2012, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 276.

В шлюбі народилась дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції.

Шлюбний договір сторонами не укладався.

07.08.2020 за час перебування у шлюбі між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір, відповідно до умов якого продавець зобов`язався продати, а покупець зобов`язався купити у продавця квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору сторони домовились, що Договір купівлі-продажу квартири має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 30.11.2022. Сторони дійшли згоди, що вартість квартири становитиме 843581 грн., що є еквівалентом 30620 доларів США за курсом встановленим сторонами на час укладення цього попереднього договору.

Згідно з п унктом 2.3 Договору покупець зобов`язався передавати продавцю як забезпечувальний платіж з розрахунку за основним договором купівлі-продажу квартири з 07.09.2020 до 07.10.2022 забезпечувальний платіж, в гривневому еквіваленті, що дорівнює 570 доларів США, а до 07.11.2022 забезпечувальний платіж в гривневому еквіваленті, що дорівнює 600 доларів США.

Придбання нерухомого майна за час шлюбу зобов`язує сторін ставити до відому другого з подружжя та отримувати його згоду.

В період з 07.08.2020 по 06.08.2021 на ім`я відповідача ОСОБА_4 були внесені кошти на придбання нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Ці кошти були внесені в період перебування сторін у шлюбі.

Нерухоме майно придбано не було.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.08.2021 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано та набуло чинності 30.09.2021.

06.09.2021 у зв`язку з неможливістю виконання умов Попереднього договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , останнім було повернуто ОСОБА_4 сплачений забезпечувальний платіж в розмірі 560091,50 грн.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідач не заперечував тієї обставини, що після розірвання договору він не надав позивачу половини коштів, оскільки вважає ці кошти особистою власністю.

Встановивши, що кошти в сумі 560091,50 грн. були внесені на виконання попереднього договору у період шлюбу, на укладення цього договору надавалась письмова згода позивачки, як дружини, у попередньому договорі відсутня вказівка про його укладення для придбання житла в особисту власність, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір був укладений за рахунок спільних коштів подружжя в інтересах сім`ї, тому частина указаних коштів належить до стягнення на користь позивачки ОСОБА_3 як частка у спільному майні подружжя.

Заперечуючи позов, відповідач подав суду договір купівлі продажу земельної ділянки від 27.12.2019, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_8 , за умовами якого продаж земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 , вчинено за 29472 грн. та договори позики, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 31 липня 2020 року та 05 серпня 2020 року, відповідно до яких ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_9 грошові кошти відповідно, у розмірі 350 000 грн. та 50 000 грн., у яких зазначено, що позичені кошти позичальник витратить для придбання нерухомого майна в особисту власність.

Також подано розписки ОСОБА_9 про повернення боргу ОСОБА_4 21.09.2021.

Суд встановив, що відповідач не подав належних і допустимих доказів про використання грошових коштів, отриманих у борг за договорами позики, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та одержаних ним коштів від продажу належної йому на праві приватної власності земельної ділянки для сплати коштів на виконання попереднього договору від 07 серпня 2020 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений у період шлюбу.

Вказівка у договорах позики про те, що позичені у ОСОБА_9 кошти будуть використані ОСОБА_4 для придбання особистого приватного нерухомого майна не доводить тієї обставини, що саме ці кошти ОСОБА_4 використав для виконання зобов`язань за попереднім договором від 07 серпня 2020.

Щодо коштів, одержаних ОСОБА_4 від продажу земельної ділянки, то відхиляючи доводи відповідача про використання таких коштів для виконання зобов`язань за попереднім договором, судом враховано як відсутність доказів на підтвердження таких доводів, так і тривалість часу, що пройшов від дати продажу земельної ділянки 28.12.2019 та датою укладення попереднього договору 07 серпня 2020.

Також не подано доказів, що позивач, будучи дружиною, знала про позику ОСОБА_4 грошей на загальну суму 400 000 грн.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не впливають на вирішення спору по суті та не призвели до неправильного вирішення спору.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.11.2023 апеляційний суд встановив таке.

У позовній заяві представником позивача зазначено, що орієнтовний попередній розмір витрат на правову допомогу становить 20 000 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача подала суду копію договору про надання правової допомоги від 31.05.2021 року; копію Акту до договору про надання правової допомоги від 31.05.2021, в якому зазначено, що станом на дату підписання цього акту ОСОБА_3 провела розрахунок за послуги згідно Договору про надання правової допомоги від 31.05.2021 року на загальну суму 20000 грн. та копії квитанцій до прибуткового касового ордера № 5 від 24.03.2023 та № 13 від 30.10.2023 про сплату адвокату 20000 грн. за надані послуги.

Із змісту Акту до Договору про надання правової допомоги вбачається, що він являє собою детальний опис виконаних робіт , вартість однієї години, кількість витраченого часу, загальну вартість наданих адвокатом послуг.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами.

Аналізуючи зміст позовної заяви, яка містить належне обґрунтування позовних вимог, зміст та характер поданих доказів, надаючи правову оцінку обсягу та характеру наданої адвокатом правової допомоги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним, відповідає критерії розумності, реальності наданих послуг.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, не містять доказів про використання відповідачем ОСОБА_4 особистих коштів для сплати коштів за попереднім договором та не містять правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у меншому розмірі, ніж визначено судом першої інстанції. Оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: