КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1707/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді Яковлєвої Л.В., постановлену в м. Бориспіль 27 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його пред`явлення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Вказувала, що 20 липня 2011 року уклала з відповідачем шлюб, у якому народжено дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. В період шлюбу ними з відповідачем придбано нерухоме майно, а саме дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . 08 грудня 2020 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області шлюб розірвано. Під час купівлі квартир право власності на них за взаємною домовленістю вони оформили на відповідача, хоча грошові кошти на їх придбання були виділені зі спільного сімейного бюджету, квартири як єдиний житловий простір.

Після розірвання шлюбу між сторонами було досягнуто домовленості, що ОСОБА_3 буде користуватися квартирами, оскільки використовувала їх для спільного проживання з їхньою спільною дитиною. Однак їй стало відомо, що у відповідача наявна велика кількість невиконаних фінансових зобов`язань та заборгованостей, а 18 жовтня 2023 року до об`єднаної квартири, в якій вона проживає, прийшов ОСОБА_1 з невідомою особою, яка почала робити заміри площі квартири.

Зрозумівши, що ОСОБА_1 має намір продати квартири без її відома, користуючись тим, що зазначений їх власником у правовстановлюючих документів, при моніторингу інтернет-сайтів з продажу нерухомого майна натрапила на 7 різних оголошень з продажу квартир, у якій проживає, вказані оголошення опубліковані 10 різними ріелторами, починаючи з 20 жовтня 2023 року. Вважала, що у разі невжиття зазначених у цій заяві заходів забезпечення позову відповідач може відчужити спільне сумісне майно.

В зв`язку з вищезазначеним вона має намір подати до суду позов про поділ майна, а саме про визнання квартир спільною сумісною власністю подружжя, визначивши за кожним із них право власності на двох квартир. Відтак, з метою забезпечення виконання рішення суду та наявність фактично безспірних вимог про поділ у рівних частках спільно нажитого під час шлюбу майна подружжя, нею подається дана заява про забезпечення позову для забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених та оспорюваних прав і інтересів позивача. Оскільки заходи забезпечення не чинять для відповідача збитків у разі задоволення позову, пропонувала не застосовувати зустрічне забезпечення.

На підставі вищевикладеного просила вжити заходи забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартири за адресою АДРЕСА_3 та 14.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартири за адресою АДРЕСА_3 та 14.

ОСОБА_1 , зазначений як відповідач в заяві про забезпечення позову, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2023 року та в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що ніколи не намагався продати нерухоме майно, на яке накладено арешт згідно оскаржуваної ухвали, тому питання скасування такого заходу забезпечення є принциповим та репутаційним питанням, оскільки доводи заяви про забезпечення позову створюють образ недобросовісної сторони у справі, яким відповідач не є.

Вказував, що дійсно між сторонами велися розмови щодо спільного продажу нерухомого майна та поділу коштів після відчуження такого нерухомого майна, думка ОСОБА_3 постійно змінювалася з огляду на щоразу нові умови для поділу майна. Незважаючи на це, сторонам вдалося домовитися про продаж обох квартир, і ОСОБА_3 погодилася на продаж за допомогою ріелторів, більше того, самостійно надсилала фото квартир ОСОБА_1 з метою опублікування оголошень у мережі Інтернет. Тобто ОСОБА_3 свідомо надсилала світлини квартир задля того, щоб знайти потенційного покупця нерухомого майна і продати його з наступним поділом грошових коштів, що підтверджується скріншотом з листування між сторонами, у якій ОСОБА_3 чітко зазначає, що робила фото для оголошень і що ОСОБА_1 може передати їх своєму ріелтору. Отже, є логічною наявність в мережі інтернет оголошень щодо продажу майна, оскільки ОСОБА_3 також мала намір продати квартири. Те, що це саме ОСОБА_3 було надіслано повідомлення з фотографіями, вбачається з номеру телефону та найменування електронної пошти. Така неоднозначна і суперечлива поведінка ОСОБА_3 наводить на думку, що вона, можливо, самостійно продовжує подавати такі оголошення про продаж, звинувачуючи в цьому ОСОБА_1 , і це є недобросовісною поведінкою.

Наголошував, що подана заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях щодо можливого продажу нерухомого майна, при цьому ОСОБА_3 не подано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76, 77 ЦПК України.

Звертав увагу, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Звичайні судження про необхідність забезпечення позову не є підставами для застосування відповідних норм ЦПК України.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не було в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи; обставини, на які посилається ОСОБА_3 , є недоведеними, висновки суду ґрунтуються на доводах ОСОБА_3 , які не відповідають дійсним обставинам справи. Заява про забезпечення позову є надуманою та безпідставною, а вжиття заходів забезпечення позову судом шляхом накладення арешту на майно щодо відповідача породжують упереджене ставлення суду щодо такої особи, визнаючи його дії завідомо протиправними за відсутності судового рішення.

Вказував, що з офіційного веб-сайту судової влади не вбачається, що ОСОБА_3 подала позов по справі № 359/10693/23 відповідно до положень ч. 4 ст. 152 ЦПК України, і що згідно ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами ст. 152 ЦПК України.

Від заявника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що апелянтом недобросовісно трактовано на свою користь деякі обставини справи, не наведено належних аргументів для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про скасування ухвали, тому така ухвала підлягає залишенню в силі.

Вказувала, що відповідач заперечив факт продажу ним квартир і намагався приховати цей факт від неї, ймовірно для того, щоб вчинити дії з відчуження майна. По-іншому пояснити такі дії відповідача щодо приховування продажу спільних квартир неможливо, тому доведено, що саме цей намір переслідував відповідач, вчиняючи зазначені у заяві дії, тому наявні підстави для забезпечення позову, що судом і зроблено, таким чином, такі заходи забезпечення, вжиті судом, є обґрунтованими. Із листування між сторонами видно, що саме відповідач організував опублікування оголошень на сайті продажу квартир та має намір їх реалізувати без її відома та приховано від неї. Також вона дізналася, що відповідач вже після їхнього розлучення відчужив шляхом продажу автомобіль, яким за спільною домовленістю користувався відповідач, однак згоди на його продаж, як майна, що належить до спільної сумісної власності, вона не надавала. Тобто відповідач розпочав відчуження майна, яке є в спільній сумісній власності, без її згоди та відома, а також має намір продовжити його відчуження.

Також 05 листопада 2023 року відповідач, користуючись тим, що у нього є дублікат ключа запалювання від автомобіля Mazda 6, що фактично з моменту розлучення перебував у користуванні ОСОБА_3 , таємно від неї викрав його, коли той був припаркований біля будинку, що є черговим доказом вчинення відповідачем самоправних дій щодо їхнього спільного майна.

Повідомляла, що дійсно у 2021 році ними з відповідачем обговорювалося питання продажу квартир, однак після цього вони домовилися, що в квартирах буде проживати ОСОБА_3 з дитиною. Доказами того, що позивач саме у 2021 році, а не протягом останнього часу, направляла відповідачу фотографії квартир та обговорювала ймовірний їх продаж, є скріншоти особистого листування у мобільному месенджері.

Спростовувала доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження необхідності арешту майна, вказуючи, що наведеними нею численними фактами доводиться, що відповідач має намір самостійно розпорядитися майном, яке є предметом позову та спільною сумісною власністю.

На спростування окремого доводу апеляційної скарги повідомила, що нею до суду 06 листопада 2023 року подано позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Вказувала на наявність суперечностей в апеляційній скарзі, зокрема на початку обґрунтування зазначено, що ОСОБА_1 ніколи не намагався продати нерухоме майно, на яке накладено арешт, однак у наступних абзацах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 самостійно залучав для продажу вказаного майна ріелторів, тобто фактично мав намір продати майно і вживав для цього необхідні реальні заходи, отже, апеляційна скарга є необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що з викладених у заяві про забезпечення позову обставин та наданих доказів вбачається, що між сторонами існує спір щодо майна, яке придбане подружжям за час перебування в шлюбі, зокрема квартир за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , які виставлені на продаж, що підтверджується роздруківками з сайту dom.ria.com. Вважаючи, що будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи наявність спору між сторонами, а також те, що з наявних в матеріалах справи доказів і документів встановлено, що з урахуванням співмірності заходів із позовними вимогами, а також того, що невжиття даного способу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права позивача, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

В жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій повідомила, що має намір подати позов про поділ майна подружжя, однак у неї є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 може до розгляду справи по суті відчужити квартири, які є спірним майном у цій справі.

До заяви ОСОБА_3 подала наступні докази: копію свідоцтв про шлюб та народження дитини, копію рішення про розірвання шлюбу, інформаційні довідки по квартирам за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , копії роздруківок із сайту оголошень про продаж квартир, скріншот листування у мобільному месенджері.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано копію листування з позивачем, а заявником ОСОБА_3 до відзиву на апеляційну скаргу надано копію листування з відповідачем та копію першої сторінки позовної заяви до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки майно, на яке накладено арешт (квартири), як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, предметом позову, який згідно заяви мала намір подати ОСОБА_3 , є поділ майна подружжя, а саме квартир, право власності на які зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , і у разі задоволення позову вказані квартири можуть бути поділені між подружжям.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя, заявник обґрунтовано зазначила, що відповідач може відчужити зареєстроване за ним нерухоме майно.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано, що квартири за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , були виставлені на продаж, що підтверджується роздруківками з сайту dom.ria.com, і що будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи із аналізу наданих заявником документів та враховуючи наведені вимоги закону, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що із врахуванням предмету спору є обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартири, які входять до предмету спору, і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами майбутнього позову про поділ майна подружжя.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, може бути відчужене ним в будь-який час.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 що застосовані заходи забезпечення позову є необґрунтованими, не підтвердженими ОСОБА_3 відповідними доказами і вжитими без з`ясування обставин справи та без перевірки судом існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , стверджуючи в апеляційній скарзі про відсутність в заяві про забезпечення позову належних і допустимих доказів його наміру відчужити квартири третім особам, не спростовує доводів ОСОБА_3 про дійсну наявність у нього такого наміру, оскільки зі змісту самої апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 звертався до ріелторів з метою продажу спірних квартир, оскільки сторони нібито дійшли згоди про продаж квартир, і що нібито для передачі ріелторам ОСОБА_3 надсилала йому в мобільний месенджер фотографії квартир.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 також мала намір продати нерухоме майно, оскільки доказів наявності у неї такого наміру станом саме на час подання заяви про забезпечення позову відповідачем не надано.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, оскільки обмежується лише можливість розпоряджатися майном, на яке накладено арешт на підставі ухвали суду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що заява про забезпечення позову є надуманою та безпідставною, а вжиття заходів забезпечення позову судом шляхом накладення арешту на майно щодо відповідача породжують упереджене ставлення суду щодо такої особи, визнаючи його дії завідомо протиправними за відсутності судового рішення.

Апеляційний суд не може погодитися з такою оцінкою дій суду, оскільки будь-які висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача в ухвалі відсутні, і доводи відповідача в цій частині ґрунтуються не на вимогах закону, а лише на особистому сприйнятті відповідачем ухвали про забезпечення позову згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, що з офіційного веб-сайту судової влади не вбачається, що ОСОБА_3 подала позов по справі № 359/10693/23 відповідно до положень ч. 4 ст. 152 ЦПК України, і що згідно ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами ст. 152 ЦПК України, оскільки дане процесуальне питання не підлягає вирішенню в межах апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.,