1Справа № 335/8050/23 2/335/218/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Панчулової А.І., розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

В заяві вказує, що 21 травня 2019 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № у відповідності до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 13 965,00 гривень (із нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0.01% річних.

20 серпня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №20/08/2021, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до Відповідача за Кредитним договором.

Станом на 20.08.2021 року до ТОВ «Цикл Фінанс» перейшло право вимоги за Кредитним договором в сумі 21 253,88 гривень, яка складається з: заборгованість за сумою кредиту становить - 13 487 ,28 гривень (Тринадцять тисяч чотириста вісімдесят сім гривень 28 копійок), заборгованість по відсоткам - 2,95 гривень (Дві гривні 95 копійок), заборгованість по комісії - 7 763,65 гривень (Сім тисяч сімсот шістдесят три гривні 65 копійок).

Таким чином, ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право належного кредитора до Відповідача за Кредитним договором.

Заборгованість за Кредитним договором враховуючи санкції ст. 625 ЦК України становить 25 010,50 гривень яка складається з: заборгованість за сумою кредиту становить - 13 487,28 гривень, заборгованість по відсоткам - 2,95 гривень, заборгованість по комісії- 7 763,65 гривень, , збитки від інфляції - 2 706,83 гривень, 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України - 1 049,79 гривень, яку просили стягнути на свою користь.

Ухвалою судді від 01.09.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

18.09.2023 року від відповідача надійшов відзив в якому представник відповідача зазначає, що відповідно до наданих розрахунків позивач намагається стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, проценти за користування кредитом, комісію та інфляційні втрати з 3% річних. При цьому в кредитному договорі який погоджений сторонами чітко зазначено що за користування кредитом відповідач сплачує позивачу проценти за користування кредитом в розмірі 0.01 % річних. Відповідно до наданих розрахунків позивач намагається стягнути з відповідача суму комісії за управління кредитом в розмірі 7 763.65 гривень. Як вказано вище сторони погодили умови кредитного договору у розмірі 0.01 % за користування кредитом (проценти) тому стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними. В даному випадку сторони були вільні у погодженні умов кредитного договору і передбачили в кредитному договорі сплату 0.01 % річних за користування кредитом. Позивач звернувся до суду з позовом в серпні 2023 року. Відповідно до графіку платежів (є частиною кредитного договору) сплата за кредитом повинна проходити частинами. Відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж відповідачем був виконаний 22.06.2019 року. Тобто трирічний строк звернення до суду закінчився 23.07.2022 року. На підставі вищезазначеного просив у позові відмовити.

26.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В якому щодо строку позовної давності зазначаємо, останній платіж Відповідачем було здійснено·22 липня 2019 року, а тому строк позовної давності спливає 22 липня 2022 року, однак строк позовної, давності визначений ст . 257 ЦК України на період дії на території України карантину переривається і буде обраховуватись з моменту закінчення на території України карантину, а саме з 01 липня 2023 року. Карантин на території України було введено12 березня 2020 року, а тому строк позовної давності переривається в допустимих законодавством межах та не вважається пропущеною.Відповідно до розрахунку заборгованості, останній платіж по вищезазначеному кредитному договору був здійснений Відповідачем 22 липня 2019 року, що свідчить про факт визнання Відповідачем суми заборгованості та дійсність укладання кредитного договору з яким він був ознайомлений в повній мірі. З вищезазначеного можна зробити висновок, що Відповідач уклав Кредитний договір, в повній мірі ознайомився з всіма умовами та правилами даного договору, отримав та використовувала надані для нього кошти, які в подальшому відмовився повертати спираючи на нібито незаконні дії зі сторони АТ «ОТП Банк» та Позивача, хоча добровільно користувався та виконував умови договору до 22 липня 2019 року .

06.10.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив Відповідач з позовними вимогами не згоден в повному обсязі. Строк позовної давності спливає 22 липня 2022 року. Однак строк визначений статтею 257 ЦК України на період дії карантину переривається і буде обраховуватися з моменту закінчення на території України карантину. Тобто строк звернення до суду на думку позивача не пропущено. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» чітко зазначено, що Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнити пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст. 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього кодексу продовжуються на строк дії такого каратнтину. Тобто законодавець чітко зазначив що строки не зупиняються (призупиняються) на період дії карантину а саме продовжуються на строк дії карантину. Виходячи з цього позивачу з позовом необхідно було звертатися до суду з позовом або в період дії карантину до 30.04.2023 року або на наступний день після закінчення строку дії карантину.

23.10.2023 року Позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, з огляду на сплату 5000,00 грн. в межах виконавчого провадження, а відтак, сума боргу відповідача, яка підлягає стягненню з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог становить 19697,96 грн., і складається з: 9332,09 грн. заборгованість за сумою кредиту, заборгованість за комісією 7763,65 грн. відсотки, інфляційні втрати 1872,90 грн., 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України -726,37 грн. ,які просить стягнути з позивача.

У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подано.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, доходить висновку про таке.

Згідно з ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно з ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Судом встановлено, що 21 травня 2019 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № у відповідності до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 13 965,00 гривень із нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0.01% річних.

Дата остаточного повернення кредиту 21.05.2022 року.

20 серпня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №20/08/2021, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до Відповідача за Кредитним договором.

Публічна пропозиція (оферта) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору, однак всі інші істотні умови які є необхідними для договорів даного виду, також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, зазначено в Індивідуальній частині договору про надання фінансового кредиту - Кредитному договорі.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом."

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

При умові, що Відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким Відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті існуючої заборгованості на рахунки Первісного кредитора, які вказані в Кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Доказів, які б спростовували факт надання кредиту, відповідачем не подано, не спростовано факт виконання ним кредитного договору у 2019 році, що відображено у розрахунку заборгованості та виписці по рахунку відповідача. Також відповідач не оскаржував договори, якими були передані права вимоги. Вказаними договорами визначались розміри невиконаних зобов`язань відповідача. У разі незгоди ОСОБА_1 із розміром грошового зобов`язання чи із його наявністю як такою, він мав об`єктивну можливість оскаржити ці договори, проте не зробив цього.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ІІК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземні валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимага- від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праї кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якої грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, які регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Відповідно до Правової позиції Судової палати _у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-369цс15: «Уразі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.»

Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три процента річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Як зазначено в частині четвертій статті 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішення питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536. 1048. 1056-1, 1061 ЦК України і 3 % річних від простроченої суми відбувається відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При розгляді цього питання слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова ВСУ від 29 травня 2013р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних та суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Правова позиція Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 - за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні витрати за весь період прострочення виконання рішення суду, незважаючи від діяльності виконавчої служби з цього приводу.

З огляду на вказане, а також природу нарахувань позивач, суд вважає доводи відзиву щодо безпідставності нарахування процентів по ст.625 ЦК України та інфляційних збитків,суд вважає безпідставними.

Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, за річними відсотками, збитками від інфляції, 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, з огляду на сплату 5000,00 грн. в межах виконавчого провадження, а відтак, сума боргу відповідача, яка підлягає стягненню з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог становить 11934,31 грн., і складається з: 9332,09 грн. заборгованість за сумою кредиту, 2,95 грн. відсотки, інфляційні втрати 1872,90 грн., 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України -726,37 грн.

Тому, на думку суду, позовні вимоги підтверджені й доведені на суму 11934,31 грн., і складається з: 9332,09 грн. заборгованість за сумою кредиту, 2,95 грн. відсотки, інфляційні втрати 1872,90 грн., 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України -726,37 грн.

Оскільки ОСОБА_1 не сплатив визначену судом обґрунтованою заборгованість за кредитним договором, суд вважає позовні вимоги у цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростував наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.

Що стосується вимоги банку про стягнення заборгованості у сумі 7763,65 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 1,2,3,4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним.

Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Позивачем нарахована заборгованість за комісією у розмірі 7763,65 грн. у розрахунку заборгованості значиться як заборгованість по комісії. Ані у позові, ані у доданих до нього документах не зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надавались відповідачу та якими умовами укладеного договору ця комісія передбачена.

Враховуючи викладене вище та те, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача комісія не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не має належного обґрунтування.

Також суд вважає, що розмір такої комісії, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови договору про оплату комісії є несправедливими.

Таким чином, вимога про стягнення заборгованості у сумі 7763,65 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За загальним правилом згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв`язку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку.

У відзиві відповідач просить застосувати строк позовної давності, зазначаючи, що на час звернення позивачем до суду із позовною заявою трирічний строк позовної давності за щомісячними платежами щодо погашення заборгованості сплинув повністю.

Даючи оцінку доводам відповідача суд виходить з наступного.

Згідно п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, який є чинним з 02.04.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, який є чинним з 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З 12.03.2020 на усій території України був встановлений карантин, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Виходячи із приписів п. 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, строки позовної давності продовжені на період дії карантину та воєнного стану.

Як видно з розрахунку заборгованості, поданого позивачем, останній раз ОСОБА_1 сплачував кошти за кредитом 22.06.2019р.

З огляду на те, що строк позовної давності було продовжено на період дії карантину та воєнного стану, доводи Відповідача щодо пропуску Позивачем строку позовної давності є необґрунтованими.

Враховуючи, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув кредитні кошти у строк, встановлений договором, заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, покладаються на відповідача у разі часткового задоволення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, попередньо сплачений позивачем у розмірі 2684,00 грн. у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства має бути стягнутий з відповідача на його користь у розмірі пропорційно до розміру задоволених вимог (задоволено 60,58%:)1625,97 грн.

На підставі викладеного, керуючисьст.ст. 4, 12, 77-82, 141, 259, 263-265, 273, 284, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитування, задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанси» в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № від 21.05.2019 року у розмірі 11934,31 грн. (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні 32 копійка).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанси» в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору у розмірі 1625,97 грн.(одна тисяча шістсот двадцять п`ять гривень 97 копійок).

В іншій частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19.02.2024 року.

Суддя Ю.В. Апаллонова