МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. № 4-с/521/7/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Федорова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Таран Віолети Володимирівни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з зазначеною скаргою на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі-Суворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В., заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Малиновський відділ державної виконавчої служби у м.Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Малиновський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса), посилаючись на те, що на виконанні у Суворовському ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) перебувало ВП №60688707 з примусового виконання виконавчого листа №521/10406/19, виданого 21 листопада 2019 року Малиновським районним судом м.Одеси, про стягнення з нього, ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від ycix видів його заробтку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову, а саме з 21 червня 2019 року i до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Зазначив, що у зв`язку з відсутністю у нього офіційних доходів на території України аліменти йому нараховувались відповідно до ст. 105 СК України, виходячи із середньомісячної зароботної плати по місцевості для непрацюючих громадян.

12 січня 2022 року державним виконавчем Суворовського ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. в рамках ВП №60688707 було винесено постанову про накладення на нього штрафу у розмірі 40947,00 грн. (81894,00 грн. (заборгованість зі сплати аліментів за період з січня 2020 року по січень 2022 року) х 50%).

Стверджував, що постанова головного державного виконавця ПершогоСуворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. від 12 січня 2022 року ВП№ 60688707 про накладення штрафу на його адресу не надходила, не була доведена до його відома у передбачений чинним законодавством спосіб, та взагалі була відсутня у друкованих матеріалах виконавчого провадження, а містилась лише в електроному вигляді.

Про існування вищезазначеної постави йому стало відомо 20 травня 2023 року за допомогою доступу сторони до АСВП на сайті Міністерства юстиції та встановлено, що в автоматизованій системі наявна постановапро накладення на нього штрафу у розмірі 40947,00 грн. від 12 січня 2022 року в рамках ВП №60688707.

Стверджував, що сума штрафу розрахована державним виконавецем невірно, оскільки в постанові від 12 січня 2022 року про накладення штрафу, нею було зазначено, що підставою для накладення штрафу є те, що боржником допущено заборгованість, що перевищує сукупний розмір платежів за один рік, при цьому перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів було здійснено за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2012 року, що становить 731 день, тобто за 2 роки.

Тобто, державним виконавцем при здійсненні розрахунку був застосований дворічний строк, замість трьохрічного, як передбачено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого сума штрафу розрахована невірно.

Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_1 просив суд визнати дії та постанову головного державного виконавця ПершогоСуворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. від 12 січня 2022 року, про накладення штрафу ВП № 60688707, противоправними та скасувати постанову головного державного виконавця ПершогоСуворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. від 12 січня 2022 року ВП№ 60688707 про накладення штрафу на боржника на користь ОСОБА_3 у розмірі 50% відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, в сумі 40947,00 грн.

Ухвалою суду від 06 червня 2023 року скарга ОСОБА_1 була прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі та витребувано у державного виконавця Суворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 60688707 (т. 1 а.с. 24-25).

Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року до участі у справі в якості заінтересованої особи було залучено Малиновський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) та витребувано належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 60688707 (т. 1 а.с. 131-132).

Скаржник та його представник, діючий за ордером від 21 вересня 2023 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 129, т. 2 а.с. 216) .

Державний виконавець Суворовського ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше представникСуворовського ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) надала до суду відзив на скаргу, в обгрунтування якого зазначив, що на виконанні у Суворовському ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) перебувало ВП №60688707 з примусового виконання виконавчого листа №521/10406/19, виданого 21 листопада 2019 року Малиновським районним судом м.Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від ycix видів його заробтку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову, а саме з 21 червня 2019 року i до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 07 червня 2023 року, заборгованість скаржника ОСОБА_1 за виаконавчим листом №521/10406/19 від 21 листопада 2019 року становить: 119701,50 грн. заборгованість зі сплати аліментів; 48889,35 грн. штраф стягувача за несплату аліментів; 12189,22 грн.- нарахований виконавчий збір.

Вказувала, що державним виконацем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» було проведено ряд заходів спрямованих на примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів. Обставини, якими боржник обгрунтовує свої вимоги не відповідаюить дійсності та спроостовуються матеріалами виконавчого провадження, тому просила суд в задоволенні скарги відмовити у повному обсязі (т. 2 а.с. 149-152).

Заінтересована особа: ОСОБА_3 та її представник, діюча за ордером від 13 червня 2023 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надала письмові пояснення на скаргу, в обгрунтування яких зазначила, що на виконанні у Суворовському ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) перебувало ВП №60688707 з примусового виконання виконавчого листа №521/10406/19, виданого 21 листопада 2019 року Малиновським районним судом м.Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від ycix видів його заробтку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову, а саме з 21 червня 2019 року i до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно

Зазначила, що 21 листсопада 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття ВП №60688707 про примусове виконання виконавчого листа №521/10406/19, від 21 листопада 2019 року.

У зв`язку з тим, що скаржник був офіційно непрацевлаштований, про наявність доходів на на території України не зазначав, аліменти йому нараховувались відповідно до вимог ст. 105 СК України, виходячи із середньомісячної зароботної плати по місцевості для непрацюючих громадян.

12 січня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника штрафу у розмірі 40947,00 грн. відповідно до положень ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником допущено заборгованість зі сплати аліментів за період з січня 2020 року по січень 2022 року, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки та становить 81894,00 грн., яку направлено сторонам виконавчого провадження.

Стверджувала, що боржнику було достеменно відомо про приняття постанови про стягнення штрафу у розмірі 40947,00 грн. від 21 листопада 2019 року, оскільки, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, 17 лютого 2022 року ОСОБА_1 особисто надавав пояснення щодо підстав несплати аліментів.

Також, Суворовським районним судом м. Одеси розглядалися матеріали, які надійшли з Першого Суворовському ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП.

Що стосується визначеної державним виконавцем суми штрафу, то представник звернула увагу на той факт, що обов`язок сплачувати аліменти у скаржника виник з 21 червня 2019 року, тому станом на січень 2020 року за ним вже рахувалась заборгованість у розмірі 15029,00 грн., тобто заборгованість становить 937 календарних днів, що відповідно становить 2 роки 7 місяців 12 днів.

Вказувала, що положення абзацу 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, якій дорівнює сумі відповідних платежів за певний період.

За таких обставин, державним виконавцем вірно застосовано вказану норму, оскільки дане правопорушення відноситься до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, безпосередньо застосувавши нормативний акт прямої дії у часі. Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Право на застосування штрафу у розмірі 50% залежить від суми, а не від дати виникнення заборгвоаності, тому просила суд відмовити в задоволенні скарги у повному обсязі (т. 1 а.с. 84-85).

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця ПершогоСуворовський ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В., суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України в редакції, чинній на день судового розгляду.

Статтею447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що на виконанні у Суворовському ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) перебувало ВП №60688707 з примусового виконання виконавчого листа №521/10406/19, виданого 21 листопада 2019 року Малиновським районним судом м.Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від ycix видів його заробтку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову, а саме з 21 червня 2019 року i до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно (т. 1 а.с. 73-74).

Встановлено, що 22 листопада 2019 року державним виконавцем Першого Суворовському ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття ВП №60688707 про примусове виконання виконавчого листа №521/10406/19, від 21 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 34).

Оскільки скаржник офіційно був непрацевлаштований, про наявність доходів на території України не заявив, аліменти йому нараховувались відповідно до ст. 105 СК України, виходячи із середньомісячної зароботної плати по місцевості для непрацюючих громадян.

З матеріалів справи вбачається, що в матеріалах виконавчого провадження наявний лист від імені ОСОБА_1 з проханням зняти арешт з рахунків , що підтверджує факто того, що боржник знав про виконавче провадження, яке було відкрито стосовно стягнення з нього аліментів (т. 2 а.с. 40).

12 січня 2022 року державним виконавцем Суворовського ВДВС м.Одеса ПМУ МЮ (м.Одеса) Таран В.В. в рамках ВП №60688707 було винесено постанову про стягнення з боржника на користь ОСОБА_3 штрафу у розмірі 40947,00грн. відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником було допущено заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки та становить 81894,00грн., яку було направлено сторонам виконавчого провадження (т. 1 а.с. 70-71).

Суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародних договорів.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення, що передбачено ст. 18 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

Зі змісту постанови Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вбачається, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Закону №1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Частиною 3 ст. 71 Закону №1404-VIII визначено, що суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до ч.14 ст. 71 Закону №1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону. Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Водночас, у постанові від 24 листопада 2020 року по справі №620/517/20 щодо подібних спірних правовідносин Верховний Суд дійшов висновків, що не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі). Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми несплачених аліментів), за два роки (30% від суми несплачених аліментів), за три роки (50% від суми несплачених аліментів). При цьому положення частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VІІІ передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за певну кількість років. Тобто зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення. Тож дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу. Згідно пояснювальної записки до законопроекту цього закону, метою законопроекту є, зокрема, створення економічних передумов для подальшого вдосконалення механізму забезпечення конституційного права дітей на достатній життєвий рівень та покращення матеріального забезпечення дітей у випадках, якщо батьки не дійшли згоди щодо способу утримання дітей і такий спосіб утримання дітей вирішується судом.

Матеріалами справи підтверджується, що 22 січня 2022 року скаржник притягнутий до відповідальності у вигляді накладення штрафу в розмірі 40947,00 грн. на підставі абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону №1404-VIII в редакції закону, чинній на момент виявлення такого порушення виконавчою службою.

Судом встановлено, що заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на 12 січня 2022 року за період з січня 2020 року по січень 2022 року становила 81894,00 грн., сума вказаної заборгованості, як і сама її наявність позивачем не заперечувалися.

Разом з тим, суд враховує, що положення абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону №1404-VІІІ, передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки.

Тобто зазначена норма містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

Тож державним виконавцем вірно застосовано цю норму до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що виникли з моменту винесення рішення суду. Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача.

У відповідності до ч.13 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Форма довідки встановлюється Міністерством юстиції України.

В силу ч.8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Під час розгляду цієї справи скаржником не надано суду доказів на підтвердження оскарження та скасування у встановленому законом порядку довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 12 січня 2022 року, на підставі якої розраховано визначений, оскарженою постановою про накладення штрафу ВП №60688707 від 12 січня 2022 року, розмір штрафу.

З огляду на викладені обставини, суд приходить висновку, що державний виконавец, приймаючи 12 січня 2022 року постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність жодних доказів які б спростовували існування заборгованості заявника зі сплати аліментів станом на 12 січня 2022 року за період з січня 2020 року по січень 2022 року, яка становить 81894,00 грн., за таких обставин, суд вважає, що відповідачем правомірно винесено постанову від 12 січня 2022 року ВП №60688707, про стягнення штрафу з боржника на користь стягувача за несплату аліментів понад 3 роки в розмірі 50% в сумі 40947,00 грн., а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Таран Віолети Володимирівни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 09 лютого 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда