Дата документу 20.02.2024 Справа № 335/6718/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/6718/22 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
№ 22-ц/807/127/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції України, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції України, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08.01.2023 року до нього, ОСОБА_1 під`їхали працівники поліції за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 177. Після чого, інспектор патрульної поліції УПП в Запорізькій області інкримінував йому порушення вимог п.8.4 в) ПДР України, оскільки автомобіль був припаркований біля знаку 3.34. Винесено постанову ЕАР № 6382417.

Рішенням Управління патрульної поліції в Запорізькій області (далі - УПП в Запорізькій області) від 13.01.2023 року за № Б-42 постанову серії ЕАР № 6382417 від 08.01.2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Позивачем 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року під час нового розгляду справи надано докази своєї невинуватості, однак вказане було проігноровано. Обов`язок доводити свою невинуватість було покладено на ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи уповноважена особа УПП в Запорізькій області на стадії оцінки доказів, вибірково перерахував докази, які надані ОСОБА_1 та лише декількома словами надав словесні вирази, що вони «безпідставні». Не було здійснено оцінки на належність і допустимість, а лише формально виказано про неврахування їх під час розгляду. Відхилення доказів ОСОБА_1 не було належним чином обґрунтовано інспектором.

ОСОБА_1 08.01.2023 року, 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року під час нового розгляду справи в УПП в Запорізькій області повідомлено, що він здійснив вимушену зупинку відразу, після того, як почув невідомий звук та включив аварійні сигнали автомобіля для здійснення візуального огляду елементів транспортного засобу (цілісність шлангів та супортів гальмівної системи) та забезпечити безпеки руху і оточуючих учасників дорожнього руху. Водій, як під час події, так під час розгляду справи повідомив, що він не міг здійснити зупинки в інших спосіб, оскільки переживав за свою безпеку та безпечність оточуючих. Можлива відмова гальм автомобіля може привести до інших більш тяжких суспільно-небезпечних або протиправних діянь, зокрема скоєння ст. 124 КУпАП, ст. 286 КК України тощо.

Інспектор поліції знівелював вимоги ПДР України, а саме п. 1.10, 15.14 ПДР України, ст.ст. 17-18 КУпАП та казуїстикою тлумачення законодавства змінив вимоги законодавства на свою користь, чим самим піддав сумніву неупередженість в розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до схеми організації дорожнього руху ОСОБА_1 здійснив вимушену зупинку до в`їзду ПК98+36, тобто до моменту дії знаку 5.45.1, отже водій міг стояти за 30 м від дії вказаного дорожнього знаку.

Але, під час складання постанови від 08.03.2023 року, так і під час події 08.01.2023 року інспектор не здійснював будь-яких вимірювань транспортного засобу ОСОБА_1 , відносно встановленим дорожнім знакам. Вказана інспектором відстань 1.5 м зазначена формально, лише як підставу для складання постанови.

Крім того, ОСОБА_2 під час розгляду справи вийшов за межі єдиної підстави для нового розгляду справи та не здійснив повідомлення у вчиненні якого правопорушення обвинувачують ОСОБА_1 , фактично в кінці процесу розгляду справи самостійно зміну кваліфікацію з невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 на невиконання знаку 5.45.1 ПДР України, в контексті вищевикладеного є істотним порушенням права на захист. ОСОБА_1 був позбавлений можливості здійснити ефектний захист від висунутого обвинувачення.

Новий розгляд справи 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року базувався на обвинуваченні, яке відображено в рішенні УПП в Запорізькій області від 13.01.2023 року, тобто в тому, що ОСОБА_1 ймовірно не виконав вимоги дорожнього знаку 3.34.

ОСОБА_1 весь час здійснював захист від висунутого обвинувачення за невиконання вимог знаку 3.34, і лише під час складання постанови дізнався вже про нову кваліфікацію та не мав часу для підготовки до належного захисту. Вказане заперечення було викладено в письмових поясненнях від 08.03.2023 року.

В подальшому, ОСОБА_1 подано позовну заяву до УПП в Запорізькій області про скасування вищезазначеної постанови до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Згідно рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року в справі № 335/2274/23 (дата набранням законної сили 28.04.2023 року) постанову інспектора УПП в Запорізькій області ДПП серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року скасовано, а провадження в справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Судом встановлено, що відповідачем по справі належними та допустимими доказами не надано про те, що інспектор УПП в Запорізькій області здійснював вимірювання відстані, на якій зупинився транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , відносно встановленого дорожнього знаку.

Матеріали справи не містять відомостей яким чином інспектор здійснював вимірювання та за допомогою чого він встановив відповідну відстань 1,5 метрів.

При цьому, встановлено, що у день події, 08.01.2023 року, дії ОСОБА_1 були інкриміновані за іншою статтею ПДР України. Зокрема, ОСОБА_1 , інкриміновано невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 ПДР України та відповідно за порушення п. 8.4. в) ПДР України, що у свою чергу свідчить, що інспектор не міг здійснювати замір відстані між транспортним засобом під керуванням ОСОБА_1 , та дорожнім знаком НОМЕР_1 .

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 під час події 08.01.2023 року здійснив вимушену зупинку, що виключає адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

ОСОБА_1 був вимушений витрачати свої кошти на правову допомогу, сплачувати судовий збір, відвідувати УПП в Запорізькій області під час нового розгляду справи, витрачати час на подання позовної заяви про скасування постанови інспектора УПП в Запорізькій області від 08.03.2023 року, вимагати законного розгляду його справи судом.

Вказана ситуація тривала з 08.01.2023 року по 17.04.2023 року (3 місяці 9 днів).

Крім того, станом на 13.07.2023 року судовий збір, який стягнутий на користь ОСОБА_1 не повернутий.

Відповідно до листа ГУ ДКСУ у Київській області від 14.07.2023 року за № 4-11-06/5096 вказано, що здійснення операцій про безспірне списання коштів з рахунків Департаменту патрульної поліції не здійснюється під час правового режиму воєнного стану, що свою чергу негативно впливає на самопочуття позивача у справі, оскільки рішення суду неможливо належним чином виконати.

Звичний устрій життя було порушено, постійна нервова напруга не давала можливості проживати у звичайному темпі життя. Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні адміністративного правопорушення, у позивача погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі, постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання.

Таким чином, діями уповноваженої особи УПП в Запорізькій області завдано позивачеві моральну шкоду.

ОСОБА_1 вказує, що мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладення на нього адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного орану УПП в Запорізькій області, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав.

З першого дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності і до дня ухвалення судом рішення про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП 17.04.2023 року пройшло 3 місяці 9 днів, що призвело до зміни звичайного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку позивача, викликало у ОСОБА_1 відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання, додаткові витрати, зокрема сплачення судового збору, неодноразові відвідування УПП в Запорізькій області, збір доказової бази щодо невинуватості ОСОБА_1 , намагання виконати рішення суду тощо.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 виходить з засад розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 7000,00 грн. є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому немайнової шкоди.

Стягнення у такому розмірі ОСОБА_1 вважає не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Крім того, в силу норм бюджетного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого КМУ від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, у зв`язку з чим, моральна шкода, спричинена ОСОБА_1 , підлягає стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 7000,00 грн. шляхом безспірного списання з Державної казначейської служби.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Департамент патрульної поліції подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, в якому відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено про відсутність неправомірних дій інспектора УПП відносно позивача, які б могли завдати йому моральних страждань та переживань. Також вказано, що позивач не аргументує суті моральної шкоди, а лише обмежується загальним переліком можливого прояву моральних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на закриття адміністративної справи за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Також вказано, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є обґрунтованим та не призводить до необґрунтованого збагачення потерпілої особи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року, складеною поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону № 2 УПП в Запорізькій області ДПП сержантом поліції Кохтієвим Т.Т., на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року, ухваленому у справі № 335/2274/23 провадження 2-а/335/68/2023, адміністративний позов ОСОБА_1 задволено. Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Рішення суду набрало законної сили 28.04.2023 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що свідчить про перенесення позивачем негативних емоцій від таких дій, який був вимушений доводити свою правоту у суд. Враховуючи тривалість переживань позивача, а саме від дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності до дня ухвалення судового рішення про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану, так як було порушено звичайний ритм життя останнього, характер та обсяг страждань, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважав, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню визначена ним грошова сума в розмірі 7000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважав співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вірними є висновки суду про те, що вказане не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 08.04.2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22.07.2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02.09.2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09.06.2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07.09.2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22).

Колегія суддів погоджується із виснуванням суду першої інстанції про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах № 953/6561/20 від 26.01.2022 року та № 522/1024/19 від 16.02.2022 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року встановлено, що відповідачем належними та допустимий доказами доводи позивача не спростовані, зокрема, суду не надано доказів, що інспектор Кохтієв Т.Т. здійснював вимірювання відстані, на якій зупинився транспортний засіб під керуванням позивача відносно встановленого дорожнього знаку. Ні матеріали справи , ні оскаржувана постанова не містять відомостей яким чином інспектор здійснював вимірювання та за допомогою якого він встановив відповідну відстань, 1,5 м. При цьому, судом встановлено, що у день події, 08.01.2023 року, дії ОСОБА_1 були інкриміновані за іншою статтею Правил дорожнього руху України. Зокрема, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 ПДР України та відповідно за порушення п. 8.4. в) ПДР України, що у свою чергу свідчить, що інспектор не міг здійснювати замір відстані між транспортним засобом під керуванням ОСОБА_1 , та дорожнім знаком НОМЕР_1 .

Аналізуючи вищевказане рішення суду, судом правильно встановлено, що відповідачем не спростовано твердження позивача про здійснення ним вимушеної зупинки, не надано належних та допустимих доказів, що інспектор поліції Кохтієв Т.Т. 08.01.2023 року здійснював візуальний огляд транспортного засобу, чим би міг спростувати пояснень водія про здійснення ним вимушеної зупинки транспортного засобу. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України, не виконав свого процесуального обов`язку з доказування правомірності прийнятого інспектором поліції рішення, зокрема не довів, що 08.01.2023 року водій ОСОБА_1 допустив порушення правил зупинки (стоянки) транспортного засобу та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відтак оскаржувана ОСОБА_1 постанова у справі про адміністративне правопорушення була скасована та справа закрита за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вказаного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у зв`язку із скасуванням постанови та закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом було враховано характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням того, що судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суд.

В даному конкретному випадку суд правильно вважав, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань».

В ситуації, що склалась, суд врахував тривалість переживань позивача, а саме від дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності до дня ухвалення судового рішення про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану, так як було порушено звичайний ритм життя останнього, характер та обсяг страждань.

На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважав, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню визначена ним грошова сума в розмірі 7000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу, з чим погоджується і апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини у діях інспектора патрульної поліції та необґрунтованості завданої моральної шкоди позивачу зводяться до незгоди із оскаржуваним рішенням суду та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо спричинення моральних страждань позивачу, які обґрунтовано оцінені останнім у розмірі 7 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков