г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1944/20
Номер провадження 2/213/103/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Мазуренка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Дударєвої В.С.,

за відсутності учасників справи,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу №213/1944/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся в суд з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що між позичальником ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк») 02 червня 2008 року укладений кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 768,74 доларів США із сплатою 13% річних.

За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з метою погашення заборгованості за виданим кредитом та нарахованими процентами.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки №0-П від 02 червня 2008 року, відповідно до якого остання зобов`язалась нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

20 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором №0 та договором поруки №0-П від 02 червня 2008 року.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» від 01 серпня 2018 року змінено назву товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ".

За період користування кредитними коштами позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми боргу, заборгованість в повному обсязі не сплачена. Станом на 08 травня 2020 року заборгованість за кредитним договором складає 62 970,52 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08 травня 2020 року становить 1 688 774,89 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 14 416,71 доларів США, заборгованість за відсотками станом на дату відступлення прав вимоги 1 358,20 доларів США, заборгованість за відсотками з моменту відступлення прав вимоги 15 322,61 доларів США; залишок заборгованості по пеням і штрафам 31 873,00 доларів США.

На підставі ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано 3% річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту, що склала 34 849,46 грн та пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ, що склала 112 705,66 грн. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 147 555,12 грн та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн, а також стягнути з відповідачів сплачений судовий збір в сумі 2 231,33 грн.

Представник позивача в судове засідання не явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, направив до суду клопотання, відповідно до якого просив провести розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем її проживання, при цьому, про причини неявки суду не повідомила, будь - яких заяв про розгляд справи за її відсутності, відзиву на позов не надала.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, остання надала заяву про розгляд справи без її участі, просить у задоволенні позову відмовити, надала відзив, де зазначає, що положення спірного кредитного договору є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою встановлення якої заборонено ч.3 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже такі умови договору порушують публічний порядок. Щодо вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам за прострочку зазначає, що позивач на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України не мав права додатково нараховувати проценти за користування позикою, а оскільки таке право припиняється, тому відповідальність настає на рівні 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Також просить відмовити у стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вони не є співмірними до понесених позивачем витрат та не надано належних доказів, що така допомога надавалась.

Враховуючи вищенаведене справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11 грудня 2020 року у справі ухвалено судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року вищевказане рішення скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

02 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" і ОСОБА_1 був укладений Договір №0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 17 768,74 доларів США, що еквівалентно 86 213,93 грн за курсом НБУ станом на день укладення договору. Позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 360 доларів США та повернути кредит в повному обсязі не пізніше 30 травня 2014 року. Процентна ставка за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів встановлена в розмірі 13,00% річних, по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. В забезпечення виконання зобов`язань за договором передбачено надання поруки ОСОБА_2 , а також передача в заставу транспортного засобу марки СНЕRY, модель TIGGO Т11, 2008 року випуску, вартістю 92 200,00 грн. Сторонами також підписаний графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

18 лютого 2009 року та 16 квітня 2010 року між сторонами укладені додаткові угоди до кредитного договору, якими перенесені строки виконання зобов`язань, змінено розмір ануїтетних платежів, змінений строк кінцевого повернення кредиту не пізніше 30 липня 2014 року, змінено розмір процентної ставки на 13,5% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , що випливають з вищевказаного кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №0-П 10 від 02 червня 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

16 квітня 2010 року між банком та поручителем ОСОБА_2 укладена Додаткова угода №1 до Договору поруки, відповідно до якої остання надала згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується Договором, а саме щодо зміни кінцевого терміну виконання зобов`язання 30 липня 2014 року та збільшення процентної ставки до 13,5 % річних.

20 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (Фактор) укладено договір факторингу №05/12, відповідно до якого Клієнт зобов`язався відступити Фактору права вимоги за кредитами, а Фактор зобов`язався придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором. Витягом з Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги №05/12 від 20 квітня 2012 року, сформованого позивачем, підтверджується передача новому кредитору права вимоги за кредитним договором

№0 від 02 червня 2008 року, позичальник ОСОБА_1

14 травня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір про внесення змін до Договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року, відповідно до якого сторонами змінено дату передачі прав вимоги, в тому числі 14 травня 2012 року для Прав вимоги, перелічених у частині А Додатку №1. Відповідно до частини А додатку до вказаного договору, за порядковим номером 2436 значиться передача прав вимоги за договором №0 від 02 червня 2008 року до боржника ОСОБА_1 , розмір заборгованості за основною сумою боргу станом на 14 травня 2012 року склала 14416,71 доларів США, за відсотками 1 358,20 доларів США.

01 серпня 2018 року прийнято рішення про перейменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», що видно із протоколу №01/08-2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» від 01 серпня 2018 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного ТОВ «Вердикт Капітал» набув права кредитора до боржника ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором.

Згідно розрахунку позивача заборгованість боржника ОСОБА_1 по кредитному договору: пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 08 травня 2019 року по 08 травня 2020 року складає 112705,66 грн, яка обрахована виходячи із суми боргу по кредиту в розмірі 14416,71 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.05.2020 (1 долар США становить 26,8185 грн) еквівалентно 386 634,54 грн. та виходячи з розміру пені у відсотках на день 13%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Три проценти річних від простроченої суми боргу 14416,71 доларів США (що за курсом НБУ станом на 08 травня 2020 року еквівалентно 386 634,54 грн), за період з 08 травня 2017 року по 08 травня 2020 року становить 34 849,46 грн.

Заборгованість боржника ОСОБА_1 станом на 08 травня 2020 року по основній сумі кредиту складає 14 416,71 доларів США, за відсотками на дату відступлення права вимоги 1 358,00 доларів США, заборгованість з пені 31 873,00 доларів США, що видно із розрахунку позивача та виписки по кредитному договору №000 за період з 02 червня 2008 року по 14 травня 2012 року.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором, забезпечених порукою, недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, у позові позивач просить стягнути солідарно з відповідачів (позичальника та поручителя) три відсотки річних та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитними договором.

Що стосується позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення статті 525 ЦК України забороняють односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За змістом ст. 554 цього Кодексу, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

При зверненні банку до суду з позовом до позичальника та поручителя для правильного вирішення справи по суті, суд зобов`язаний перевірити чи не припинилася порука.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної правової норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим, відповідно до ст. 251 ЦК України, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

З огляду на викладене характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 209/3779/15-ц, Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623цс17, від 17 вересня 2017 року у справі № 6-53цс14.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 у справі № 490/5224/14-ц висловила правовий висновок про те, що порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Як визначено пунктом 3.1 Договору поруки №0-П від 02 червня 2008 року, укладеного з ОСОБА_2 цей договір діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за основним договором.

Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди №2 від 16 квітня 2010 року до Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 02 червня 2008 року позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 30 липня 2014 року.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з наведеного, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором (30 січня 2015 року) не заявив вимоги до поручителя, порука відповідно ч. 4 ст. 559 ЦК України та п. 3.1 договору поруки припинилась.

З позовом до суду позивач звернувся 20 травня 2020 року, тобто поза межами строку встановленого в договорі поруки, що зумовлює припинення зобов`язань поручителя.

У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №2-1268/11 (провадження №14-2цс23).

За таких обставин, вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, витрат на правничу допомогу та судового збору не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача (позичальника) ОСОБА_1 трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитними договором суд приходить до такого.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 наголосила, що проценти відповідно до ст.1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст.1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом) за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст.1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до ст.1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28).

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 травня 2023 року у справі №922/4077/20.

Отже проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Представник відповідача у відзиві не зазначила підстав та не надала доказів на спростування вимог викладених у позові.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми заборгованості (14 416,71 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунків становить 386 634,54 грн) у заявленому позивачем розмірі 34 849,46 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з вказаного відповідача ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитними договором суд зазначає таке.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 19 травня 2020 року у справі №910/23028/17 (провадження №12-286гс18).

Враховуючи наведене, позов у частині стягнення пені задоволенню не підлягає, оскільки згідно з розрахунком позивача за кредитним договором, її нарахування здійснювалось після закінчення строку кредитування.

Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача 20 000,00 грн в рахунок понесених витрат на правничу допомогу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі

№922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Судом встановлено, що 21 грудня 2019 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ВЕРДИКТ» укладено договір №21-12/2019 про надання правової допомоги. Сторони договору погодили надання правових послуг по клієнту ОСОБА_1 на загальну суму 20 000 грн, що видно із заявки на надання правових послуг від 04 березня 2020 року.

Як видно з акту прийому-передачі виконаних робіт від 06 березня 2020 року, адвокатським об`єднанням «Вердикт» надано позивачу такі послуги: надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку на суму 1 500,00 грн; надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в судовому порядку на суму 1 500,00 грн; надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти на суму 9 000,00 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу на суму 8 000,00 грн. Сума оплати за надані послуги згідно договору складає в сукупності 20 000,00 грн.

Представник відповідача заперечує проти стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки сума витрат не є співмірною з понесеними позивачем витратами та не надано належних доказів, що така допомога надавалась.

Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, на думку суду вартість послуг адвоката є обґрунтованою та співмірною із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, значенням справи для учасників.

Разом з тим, надані адвокатом позивачу послуги з надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку не відносяться до витрат пов`язаних із справою, а тому не можуть підлягати розподілу між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищезазначеного, понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 18 500,00 грн (20 000,00 грн 1 500,00 грн) підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 34 849,46 грн.

У зв`язку з наведеним, з урахуванням заперечень представника відповідача проти відшкодування позивачу витрат на професійну (правничу) допомогу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 369,32 грн (34 849,46*18 500,00/147555,12).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню.

Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме стягненню з відповідача ОСОБА_1 522,74 грн (34 849,46грн/ 147 555,12 грн * 2 213,33 грн).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,512, 516, 525, 526, 530, 533, 543,549, 554, 559, 610, 611, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89,133,137, 141, 223, 247, 263- 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" 34 849 (тридцять чотири тисячі вісімсот сорок дев`ять) грн 46 коп. - три відсотки річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором №0 від 02 червня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" витрати понесені на правничу допомогу у розмірі

4 369 (чотири тисячі триста шістдесят дев`ять) гривень 32 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" судовий збір у розмірі 522 (п`ятсот двадцять дві) грн 74 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ"» місцезнаходження: 04053, м.Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд 5-Б, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Дата складення повного судового рішення 07 лютого 2024 року.

Суддя В.В. Мазуренко