Дата документу 20.02.2024 Справа № 336/5832/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/5832/23 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/167/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

ВСТАНОВИВ

В червні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що у відповідності до укладеного 28.05.2013 року договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Станом на 28.05.2023 року відповідач має заборгованість у сумі 60509,43 гривень, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 48567,79 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 11941,64

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість у сумі 60509,43 гривень на свою користь разом та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами скарги є те, що виписка по картковому рахунку підтверджує факт активного користування кредитними коштами на підставі укладеного кредитного договору, умови якого прийняла відповідач. Кредитний договір не оспорювався відповідачкою та не визнавався недійсним, тому вказане свідчить про її згоду з усіма умовами цього договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечила проти доводів апелянта, посилаючись на недоведеність банком отримання відповідачем 48 567,79 грн, які позивач вважає заборгованістю за тілом кредиту, а також те, що відповідач має невиконане перед банком грошове зобов`язання сплатити певну суму коштів у певний строк.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.05.2013 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У вказаній заяві відсутні відомості щодо того, яку саме платіжну картку, з яким саме лімітом та на яких саме умовах бажав оформити відповідач. Фактично у цій заяві відсутні будь-які відомості щодо умов укладення договору, адже в анкеті містяться лише відомості про заявника. Будь-які відомості про бажання оформити на своє ім`я запропоновані банком платіжні картки або послуги анкета-заява не містить.

Відомості щодо отримання та ознайомлення відповідача зі змістом під підпис із пам`яткою клієнта, яка містить, у тому числі, Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування.

Відповідно до анкети-заяви ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який долучено до матеріалів цивільної справи, не містить підпису відповідача.

Окрім цього, вказаний витяг не містить відомостей щодо базової відсоткової ставки в місяць на момент укладення договору, оскільки зазначена відсоткова ставка вказана за періоди з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року.

З наданої АТ «КБ «ПриватБанк» довідки слідує, що ОСОБА_1 надавалось п`ять карток: 28.05.2013 року строком дії до травня 2017 року; 22.01.2016 року строком дії до січня 2020 року; 19.09.2017 року строком дії до вересня 2021 року; 25.11.2017 року строком дії до вересня 2021 року; 12.01.2021 року строком дії до грудня 2024 року.

З даної довідки встановлено також, що 28.05.2013 року відкрито картковий рахунок та надано картку «Універсальна» та встановлено кредитний ліміт в сумі 0,00 гривень, з 15.07.2019 року кредитний ліміт збільшено до 50000 гривень.

Визначити на яких саме умовах АТ «КБ «ПриватБанк» відкрив відповідачеві картковий рахунок за договором від 28.05.2013 року, про укладення якого вказував позивач, та яку саме картку було надано встановити не виявилось можливим за відсутністю відповідних відомостей в матеріалах справи.

Згідно з розрахунком заборгованості, за період з 28.05.2013 року по 10.08.2019 року ОСОБА_1 не мала заборгованості, за період з 19.08.2019 року по 28.05.2023 року відповідачем погашено заборгованості за тілом кредиту на суму 281687,02 гривень, 2466,81 гривень погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту, 42,63 гривні погашено по нарахованим відсоткам, 872 гривні погашено по простроченим відсоткам, заборгованість за простроченим тілом кредиту складає 48567,79 гривень, заборгованість за простроченими відсотками складає 11941,64 гривня. Загальна заборгованість за наданим кредитом 60509,43 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеностіналежними та допустимими доказами факту погодження в договірному порядку процентної складової заборгованості, а також з відсутності підстав і для стягнення суми заборгованості за тілом редиту, адже сума, яка складається з сукупності виплат, які були здійснені ОСОБА_1 у відповідності до наданого позивачем розрахунку, перевищує суму вказаного позивачем тіла кредиту у 50000 гривень, оскільки відповідачем станом на 28.05.2023 року вже було сплачено 281687,02 гривень в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та 2466,81 гривень в рахунок погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача, у тому числі, прострочених відсотків, натомість в анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Обґрунтовуючи вищезазначену вимогу позивач посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який АТ КБ «ПриватБанк» долучено до позовної заяви (а.с. 20-48). У заяві про приєднання зазначено, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг у письмовому вигляді, разом з цим доказів цього позивачем суду не надано, наданий позивачем витяг не підписаний відповідачем, а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі Умови та тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані ОСОБА_1 для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Крім того, Банком наданий Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, який також не підписаний відповідачем. Даний Витяг містить умови користування кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с.19). Разом з цим, як правильно встановив суд першої інстанції, в Анкеті-заяві, яка підписана відповідачем взагалі не вказано, яку саме платіжну картку вона виявив бажання оформити.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова Палати від 03.07.2019, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, апеляційний суд виходить із відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується щодо відсутності підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 11 941,64 грн є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Зі змісту виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 суд першої інстанції встановив, що Банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, комісії, сплата та розмір яких не було зазначено у Договорі та відповідно погоджено сторонами. З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що заборгованість за тілом кредиту утворювалась у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачкою нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору.

Суд першої інстанції, оцінюючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, тобто в даному випадку суму коштів, яка фактично була отримана відповідачем, в ракурсі правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, не вбачав підстав і для стягнення цієї суми, адже сума, яка складається з сукупності виплат, які були здійснені ОСОБА_1 у відповідності до наданого позивачем розрахунку, перевищує суму вказаного позивачем тіла кредиту у розмірі майже 50 000 гривень, оскільки відповідачем станом на 28.05.2023 року вже було сплачено 281 687,02 гривень в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та 2 466,81 гривень в рахунок погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Банком також самостійно враховані платежі відповідача за цей період, а саме 42,63 гривні на погашення заборгованості по нарахованим відсоткам та 782 гривні на погашення заборгованості по простроченим відсоткам.

Таким чином, оскільки сума, внесена відповідачкою на погашення заборгованості перевищує, тобто покриває суму витрачених відповідачкою коштів, з урахуванням того, що розмір та сплату відсотків сторонами погоджено не було, колегія суддів погоджується із відсутністю заборгованості у ОСОБА_1 перед Банком, та відповідно випливає з виписки по кредитному рахунку, наданої позивачем (а.с.57-100).

А тому правильним є умовивід, що наявність заборгованості у розмірі зазначеному позивачем 60 509,43 грн, в тому числі за тілом кредиту в розмірі 48 567,79 грн не підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких інших доказів щодо здійснення ОСОБА_1 витрат коштів у розмірі більшому, ніж встановлено судом, згідно розрахунку, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на необхідність врахування постанов Верховного Суду, зазначених в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 316/2312/21 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков