КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5381/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/2673/23

05 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Левенця Б.Б.

Кирилюк Г.М.

при секретарі: Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в:

20.02.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 19.12.2019 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .

13 лютого 2023 року вона дізналась, що 16.08.2021 року її чоловік ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики, що оформлений розпискою на суму 50 000 грн, зі строком повернення позики 05 березня 2022 року.

Вважає, що на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має бути визнаний недійсним, оскільки вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, а ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на укладання її чоловіком ОСОБА_2 вказаного договору позики.

Крім того, зазначає, що на вихованні у неї та ОСОБА_2 перебуває двоє малолітніх дітей.

Оскільки ОСОБА_2 неправомірно, без її згоди, в порушення вимог ст.ст. 60, 65 СК України, уклав договір позики, чим порушив її права, як власника спільного сумісного майна подружжя, і завдав їй збитків, то вважає, що вказаний договір позики має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 08 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.

Вказує на те, що підставою відмови у задоволені позову, як зазначено в рішенні суду є те, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя.

Поряд з цим, у своєму рішенні судом першої інстанції не надано оцінки тому, що 50 000 грн, це велика сума для родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже правочин щодо позики зазначеної суми виходить за межі дрібного побутового. В матеріалах справи є довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_2 , яка в середньому складала 6500 грн на місяць. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом виховують двох дітей та на момент запозичення коштів, позивач не працювала.

Відповідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладанні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку, стосується предмета, який має невисоку вартість (абз. 2 п. 1 ч.1 ст.31 ЦК України).

Також вказує на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що повернення позики здійснювалось із заробітної плати ОСОБА_2 і даний факт підтверджується записами розмов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що наявні в матеріалах справи, та може бути підтверджено свідками. А відтак, згода іншого з подружжя при укладенні договору позики мала бути отримана, оскільки позичальник, на виконання своїх боргових зобов`язань за договором позики, вчиняв наперед розпорядження поточними і майбутніми сімейними доходами - зарплатою, пенсією іншими доходами (і позичальника, і другого з подружжя), які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, суд першої інстанції не надав оцінку доводам ОСОБА_2 , зазначивши в рішенні, що суд не дає оцінку доводам відповідача про повернення ним коштів за договором позики, що нібито визнано ОСОБА_3 та зафіксовано на флеш накопичувачі з записом розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки не відноситься до предмету доказування у цій справі. Наполягає, що доводи ОСОБА_2 відносяться до предмету спору, оскільки вони підтверджують що, укладаючи договір позики, чоловік позивачки наперед здійснив без її згоди розпорядження та відчуження зарплатою, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснив повернення боргу із заробітної плати.

24 січня 2024 року ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу в якому він посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що відповідають дійсності та обставинам справи. Вважає, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року неприйнятним з точки зору відповідності нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Це обумовлено невірним визначенням обставин, важливих для справи, через некоректне дослідження та оцінку доказів, а також порушення норм процесуального права та неповнотою встановлення фактів, важливих для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував той факт, що сума в 50 000,00 грн є значною для їх родини, що становить порушення правил невеликих побутових витрат. У матеріалах справи є довідка про розмір його заробітної плати, яка становить у середньому 6500,00 грн на місяць. Крім того, в момент отримання позики його дружина не працювала, а на їх вихованні перебуває двоє дітей.

Підтверджує, ту обставину, що він ( ОСОБА_2 ), укладаючи оспорюваний договір позики, наперед здійснив без згоди дружини ОСОБА_1 розпорядження та відчуження заробітної плати, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснив повернення позики із заробітної плати. Дружина ОСОБА_1 не давала йому на це згоди. Тим більше, згода одного з подружжя на відчуження цінного майна, що перебуває в їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана в письмовій формі.

Суд першої інстанції, не надавши оцінки його доводам про повернення коштів за договором позики, зазначив, що ці доводи не відносяться до предмету доказування у цій справі. Вважає, що вказані доводи є суттєвими для вирішення справи, оскільки вони стосуються питання розподілу майна подружжя. Вважає, що доводи про повернення ним коштів за договором є підставою для висновку про те, що він розпорядився спільним майном подружжя без згоди другого з подружжя.

На підставі викладеного вище, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шеїна Наталія Олександрівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Юхименко Дмитро Юрійович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з19 грудня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

У вказаному шлюбі в ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16 серпня 2021 року ОСОБА_2 рукописно написав розписку про отримання у борг від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 50 000 грн для особистих потреб. Зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі своєчасно з 05 листопада 2021 року по 10 000 грн щомісячно. Кінцевий строк погашення позики в повному обсязі 05 березня 2022 року. У разі неотримання цього, зобов`язався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від запозиченої суми за кожен день прострочення виплати.

Розписка написана в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції вказав на те, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року відповідає.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Судом встановлено, ОСОБА_2 підтверджується факт укладання між ним та ОСОБА_3 договору позики, факт отримання ним ( ОСОБА_2 ) від ОСОБА_3 грошових коштів у 50 000 грн для особистих потреб.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

У даній справі позивач оспорила договір позики, на підставі якого її чоловік отримав у позику грошові кошті для особистих потреб

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

При вирішенні спору судом першої інстанції об`єктивно встановлені обставини цієї справи, зокрема, щодо укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики, факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 50 000 грн для особистих потреб.

Судом першої інстанції встановлено, позивачем не спростовано, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 08 лютого 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 50 000,00 грн за договором позики та відкрито провадження у цивільній справі (справа № 579/236/23).

Враховуючи встановлений та не спростований позивачем факт укладення ОСОБА_2 договору позики та отримання ним коштів для особистих потреб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов цілком об`єктивного висновку щодо відмови у задоволенні вимог позивача про визнання вказаного договору позики недійсним з підстави укладення його без згоди другого з подружжя.

Факт визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, правильності висновку суду першої інстанції не спростовує, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем , а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. Крім того, позов визнаний одним із двох відповідачів ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18), від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що 50 000 грн, це велика сума для родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже правочин щодо позики зазначеної суми виходить за межі дрібного побутового, а відтак необхідно було отримати згоду позивачки на укладення вказаного оспорюваного правочину, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас, відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 рокуу справі № 756/8056/19зазначила, що приписи частин другої та третьої статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику; договір позики насуму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений одним із подружжя без письмової згоди іншого з подружжя на його укладення може бути визнаний недійсним у разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як зазначалося вище, зі змісту розписки від 16 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 000 грн для особистих потреб.

Оскільки частина друга та третя статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику, а не на зобов`язання щодо отримання одним із подружжя грошових коштів у позику для власних потреб, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даній справі для укладення ОСОБА_2 договору позики від 16 серпня 2021 року отримання згоди дружини ОСОБА_1 не потрібне, так як цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а позичаючи кошти для особистих потреб, ОСОБА_2 не розпоряджається спільним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінку доводам позивача про те, що свідки можуть підтвердити факт повернення ОСОБА_2 ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 50 000 грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_1 самостійно обрано спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу, а саме: шляхом визнання договору позики недійсним, внаслідок недотримання приписів ст.65 СК України.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання повернення/неповернення грошових коштів ОСОБА_2 за договором позики. Встановлення таких обставин, як повернення/неповернення грошових коштів ОСОБА_2 , є предметом доказування при вирішенні та розгляді спору про право, зокрема: про стягнення заборгованості за договором позики від 16 серпня 2021 року.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду : В.М. Ратнікова

Б.Б. Левенець

Г.М. Кирилюк