КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2412/2024
Справа № 756/3718/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталія Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксана Вікторівна про визнання недійсними договорів дарування та заповіту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсними договори дарування: квартири, укладений 23 серпня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коротюк О.В. за реєстровим № 1598; земельної ділянки, укладений 21 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1005; житлового будинку, укладений 21 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1003; гаражного боксу, укладений 21 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1001; квартири, укладений 13 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 985; визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 21 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1007.

Позов мотивував тим, що є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якому за життя належало вказане нерухоме майно.

Після смерті ОСОБА_5 позивач як спадкоємець за законом звернувся до державного нотаріуса Двадцять першої київської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого була заведена спадкова справа. При подачі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 стало відомо про заповіт померлого батька від 21 вересня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок своїй смерті заповів грошовий вклад в банку, власником якого він був, ОСОБА_3 . Як стало згодом відомо позивачу, ОСОБА_5 подарував все своє майно відповідачам.

Зазначав, що має є вагомі підстави вважати, що через свій психічний стан та тяжкі хвороби ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Починаючи з липня 2017 року стан здоров`я ОСОБА_5 значно погіршився, він постійно скаржився на болі і запаморочення. В період з серпня 2017 року по день смерті ОСОБА_5 отримував знеболюючі та нарковмісні препарати. Поведінка ОСОБА_5 за життя, коли йому ще не було діагностовано рак, не вказувала на те, що останній мав намір подарувати все своє майно практично стороннім людям, оскільки самостійно ніс витрати по його утриманню і в присутності свідків зазначав, що все своє майно після його смерті залишиться сину, тобто позивачу та дітям позивача. У ОСОБА_1 з батьком були гарні відносини, вони постійно спілкувалися, зустрічались, в тому числі на свята, які він знімав на відео. Через те, що робота позивача була пов`язана з поїздками та відрядженнями, він не завжди міг бачитися з батьком занадто часто, але постійно спілкувався з ним по телефону, дізнавшись про його захворювання, повернувся з відрядження і возив батька на обстеження. Натомість ОСОБА_3 постійно була проти госпіталізації ОСОБА_5 до лікувальних закладів, посилаючись на те, що такі хвороби не лікуються і вона просто його доглядає. Все вищезазначене свідчить про те, що у ОСОБА_5 були відсутні підстави усувати свого єдиного сина від спадкування після своєї смерті, тому є об`єктивні підстави сумніватися у вільному волевиявленні та прийнятті рішень про вчинення оспорюваних правочинів - договорів дарування та заповіту.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд допустив порушення ст. 113 ЦПК України. Вважаючи, що висновок судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року, згідно якого ОСОБА_5 на будь-який психічний розлад не страждав і за психічним станом у зазначені періоди часу міг усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними, є необґрунтованим і таким, що суперечить матеріалам справи, а відтак викликає сумніви в його правильності, 12 вересня 2023 року представником позивача було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, в задоволення якого судом першої інстанції було безпідставно відмовлено.

Судом проігноровано, що в матеріалах справи наявні численні докази на підтвердження значної кількості важких захворювань ОСОБА_5 . Стан ОСОБА_5 був настільки важким, що не піддавався лікуванню, натомість можна було застосовувати лише паліативне лікування, тобто вживання спеціальних препаратів для полегшення страждань хворого, при цьому рекомендовано навіть застосування препаратів з наркотичними засобами. Враховуючи вік померлого на момент вчинення правочинів та численні хвороби, позивач вважає, що під час посвідчення правочинів останній перебував під впливом сильного емоційного стресу, який негативно впливав на його свідомість, пізнавальні, прогностичні здібності та порушував його внутрішню волю, впливав на вільне волевиявлення, створював обставини, при яких ОСОБА_5 не розумів настання реальних наслідків даних правочинів.

Проте у висновку судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року стан здоров`я ОСОБА_5 фактично був проігнорований, оскільки експерти лише описали медичну документацію, але не проаналізували, в якому стані перебував ОСОБА_5 внаслідок численних захворювань та безуспішного лікування, знаючи, що незабаром його не стане, хоча при цьому ними було зазначено, що в останні місяці життя в ОСОБА_5 була наявна низка достатньо важких сомато-неврологічних захворювань з вираженим больовим синдромом та вкрай важким загальним станом.

Також необґрунтованими вважав твердження експертів про те, що в ОСОБА_5 були відсутні розлади психіки, оскільки за наявними матеріалами він не перебував на обліку у лікаря-психіатра та не оглядався ним. Неперебування ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра не може свідчити про те, що він не мав проблем з психікою, враховуючи важкий стан здоров`я, навіть в разі проявів критичних порушень психіки ОСОБА_5 навряд чи мав би змогу організувати візит до лікаря-психіатра.

Не дослідивши належним чином вплив смертельних хвороб та неможливість їх вилікувати на стан психіки ОСОБА_5 , експерти більшу частину висновку приділили цитуванню аудіозаписів пояснень осіб, які брали участь в судових засіданнях, хоча навіть деякі свідки надали пояснення про сумнівний стан психічного здоров`я ОСОБА_5 .

З огляду на вищевказане вважав, що висновок судово-психіатричної експертизи викликає сумніви у його правильності, тому, враховуючи, що підставою позову є те, що ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, враховуючи необхідність всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи та з метою недопущення порушення принципу змагальності цивільного процесу, вважав за необхідне призначити в справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Наводив зміст ч. 1 ст. 104 ЦПК України про призначення експертизи, вказував, що у випадку відмови у задоволенні клопотання щодо проведення експертизи також необхідно постановити окрему ухвалу. Звертав увагу, що суд не постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Суд у судовому засіданні 12 вересня 2023 року повідомив, що у задоволенні клопотання відмовлено «протокольною ухвалою». Ця обставина позбавила позивача оскаржити відмову у призначенні повторної експертизи в апеляційному порядку.

До апеляційної скарги долучене клопотання про призначення експертизи, в якому позивач, посилаючись на те, що наявний в матеріалах справи висновок судово-психіатричної експертизи є необґрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи, викликає сумнів у його правильності, просив призначити повторну посмертну судово-психіатричної експертизу, на вирішення якої поставити питання, чи усвідомлював ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значення своїх дій та (або) міг керувати ними на момент посвідчення правочинів договорів дарування від 23 серпня 2017 року, 21 вересня 2017 року, заповіту, складеного 21 вересня 2017 року, проведення комплексної посмертної судово-медичної та судово-психолого-психіатричної експертизи доручити експертам державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (а. с. 174 - 180 т. 4).

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні 27 березня 2024 року апеляційним судом було розглянуто зазначене клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, в задоволенні якого відмовлено в зв`язку з його необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів дарування та заповіту, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позову, оскільки на момент посвідчення спірних договорів дарування та заповіту ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що унеможливлює визнання правочинів та заповіту недійсним з тих підстав, що заявлені в позові.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8 - 9 т. 1).

З 29 листопада 1986 року по 15 березня 1994 року ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 (а. с. 145 - 146 т. 2).

Відповідач ОСОБА_4 є онукою колишньої дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_3 перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 з 28 лютого 2006 року до його смерті (а. с. 151, 187 т. 1).

На а. с. 217 - 222 т. 1, 138 - 142 т. 2 знаходиться вітальна листівка та спільні фотографії ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на а. с. 232 - 233 т. 1 - спільні фотографії ОСОБА_5 з позивачем ОСОБА_1 , на а. с. 136 - 137 т. 2 - копії вітальних листівок ОСОБА_5 , адресованих ОСОБА_4 , з вітаннями останньої з 20-річчям та з новим 2010 роком.

На а. с. 143 т. 2 знаходиться довідка (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та прописку) від 01 липня 1994 року, згідно якої ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ; за цією ж адресою проживала ОСОБА_8 .

Згідно розписки ОСОБА_5 від 25 жовтня 1995 року, він зобов`язався не пред`являти претензій на житлову площу по АДРЕСА_1 до її власника ОСОБА_7 , оскільки виписується за власним бажанням (а. с. 144 т. 2).

23 серпня 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коротюк О.В. за реєстровим № 1598, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність обдаровуваної ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 34 - 39 т. 2).

Приватним нотаріусом КМНО Коротюк О.В. надано суду письмові пояснення щодо оспорюваного договору дарування квартири від 23 серпня 2017 року, згідно яких дієздатність ОСОБА_5 , який звернувся до приватного нотаріуса Коротюк О.В. за посвідченням договору дарування, перевірялася нотаріусом на підставі наданих документів, а також на підставі переконаності нотаріуса у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії. ОСОБА_5 було роз`яснено наслідки вчинення такої нотаріальної дії. Нотаріус ставив запитання ОСОБА_5 з приводу наявних у нього близьких родичів, на що ОСОБА_5 повідомив, що в нього є рідний син ОСОБА_1 , однак залишати своє майно сину, в тому числі й квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_3 , він не бажає з особистих причин. В результаті проведеної розмови, а також встановлення відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії, жодних сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності та дійсного волевиявлення ОСОБА_5 у нотаріуса не виникло. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», потреби у наданні нотаріусу довідки про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та/або керувати ними, не було, як і підстав вважати, що бажання укласти договір дарування з боку ОСОБА_5 не відповідало його внутрішній волі або було наслідком психічного розладу (а. с. 147 - 148 т. 2).

13 вересня 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 985, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність обдаровуваної ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 195 т. 1, 20 т. 3).

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1003, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність обдаровуваної ОСОБА_3 безоплатно майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_5 (а. с. 188 т. 1, 22 т. 3).

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1005, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність обдаровуваної ОСОБА_3 безоплатно майно, а саме земельну ділянку, кадастровий номер :89:029:0031 за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 190 т. 1, 23 т. 3).

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування гаражного боксу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1001, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність обдаровуваної ОСОБА_3 безоплатно майно, а саме гаражний бокс № НОМЕР_1 в кооперативі «Перемога» по будівництву та експлуатації гаражів по АДРЕСА_6 (а. с. 194 т. 1, 21 т. 3).

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 уклав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.С. за реєстровим № 1007, яким будь-які вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк», заповів ОСОБА_3 (а. с. 147 т. 1 зворот).

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, повідомив, що крім нього, спадкоємцем за законом є дружина спадкодавця ОСОБА_3 (а. с. 147 т. 1).

На а. с. 18 - 67, 214 - 215 т. 1 знаходиться копія медичної документації ОСОБА_5 : медичної карти амбулаторного хворого, остеосцинтіграфії № 1441 від 02 вересня 2017 року, СКТ органів черевної порожнини і малого таза від 21 серпня 2017 року, виписки з амбулаторної карти ОСОБА_5 , КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району від 18 вересня 2017 року, документу «Первинний огляд хірурга, відповідального хірурга» від 04 серпня 2017 року, листа-відповіді Національного інституту раку № 349-КЛ від 20 листопада 2018 року на адвокатський запит, медичних документів щодо обстеження в Національному інституті раку на 9 аркушах, магнітно-резонансної томографії, проведеної в ТОВ «Клініка «Медгарант» 28 серпня 2017 року, магнітно-резонансної томографії м`яких тканин сідничної області від 06 вересня 2017 року, СКТ органів грудної порожнини з болюсним контрастуванням юні пак 350-100 мл. від 29 серпня 2019 року, документу «Листок огляду та консультацій спеціалістами» від 08 серпня 2017 року, виписки № 15853 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 від 16 серпня 2017 року, СКТ органів черевної порожнини з болюсним контрастуванням юні пак 350-100 мл. від 21 серпня 2017 року.

На а. с. 157 - 179 т. 1 знаходиться копія медичної карти стаціонарного хворого № 15853 ОСОБА_5 , який перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні малоінвазивної хірургії та флебології Київської міської клінічної лікарні № 8 з 04 серпня 2017 року по 16 серпня 2017 року.

Згідно листа-відповіді КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району № 16-120 від 10 грудня 2018 року на адвокатський запит, ОСОБА_5 перебував на диспансерному обліку у лікаря-терапевта з 2001 року, протягом 2017 року ОСОБА_5 звертався до лікаря-терапевта дільничного з приводу наступних захворювань: 14 березня 2017 року - ГРВІ, гіпертонічна хвороба, 01 серпня 2017 року - ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, 18 серпня 2017 року - залізодефіцитна анемія, 22 серпня 2017 року - злоякісне новоутворення лівої легені, 19 вересня 2017 року виписано рецепт на лікарський засіб Бупрен ІС таб. № 20 (а. с. 68 т. 1).

Листом КП «Фармація» від 13 травня 2020 року повідомлено, що аптекою № 7 КП «Фармація» за адресою АДРЕСА_7 було відпущено ОСОБА_5 БУПРЕН ІС 0,4 мг. № 10 табл., 3 упаковки, рецепт 968894 від 22 вересня 2017 року, та 4 упаковки, рецепт 968911 від 17 жовтня 2017 року (а. с. 62 т. 3).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 624 від 08 листопада 2021 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), на моменти посвідчення правочинів: договору дарування від 23 серпня 2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коротюк О.В. за реєстровим № 1598, договору дарування від 13 вересня 2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_4 , договору дарування від 21 вересня 2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо гаражного боксу № НОМЕР_1 в кооперативі «Перемога» по будівництву та експлуатації гаражів по АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.П. за реєстровим № 1001, договору дарування від 21 вересня 2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки, кадастровий № :89:029:0031, пл. 0,1947 га. за адресою АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.П. за реєстровим № 1005, договору дарування від 21 вересня 2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо житлового будинку АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.П. за реєстровим № 1003, заповіту, складеного 21 вересня 2017 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 щодо будь-яких вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кірюховою Н.П. за реєстровим № 1007, ОСОБА_5 на будь-який психічний розлад не страждав і за психічним станом у зазначені періоди часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а. с. 201 - 215 т. 3).

Згідно мотивувальної частини висновку судово-психіатричного експерта № 624 від 08 листопада 2021 року, з наданої на теперішню експертизу медичної документації відомо, що ОСОБА_5 з вересня 2015 року і в подальшому з приводу низки сомато-неврологічних захворювань періодично оглядався лікарями загально-соматичного профілю різних медичних закладів та декілька разів проходив лікування в стаціонарах соматичного профілю м. Києва. Зокрема, з травня 2017 року і в подальшому лікарями в ОСОБА_5 діагностувалися «Цереброваскулярна хвороба. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІ ступеню, прогресуючий тип перебігу, у вигляді вестибулопатії, церебрастенії», «Хронічний гнійний середній отит зліва, ускладнений холестеатомою. Фістула лабіринту» (29 червня 2017 року була проведена операція з приводу радикальної мастоідектомії зліва), «Ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз, дифузний атеросклероз; стенокардія напруги, ІІ функціональний клас. Гіпертонічна хвороба ІІ стадії. Серцева недостатність І-ІІ А», «Герпетична інфекція…, важкий перебіг», «Хронічна гематома м`яких тканин правої сідниці, нагноєна гематома правої сідниці» (20 липня 2017 року та 04 серпня 2017 року було проведено розкриття гематоми), «Залізодефіцитна анемія середнього ступеню важкості», а з серпня 2017 року встановлювався діагноз «Периферичний рак лівої легені, метастази обох легень, лімфовузлів заочеревенного простору, пахвових та здухвинних кісток. Численні утворення м`яких тканин сідничної ділянки по типу саркоми». З вересня 2017 року у хворого мав місце виражений больовий синдром, у зв`язку з чим 08 вересня 2017 року онкологом поліклініки рекомендувалося симптоматичне лікування за місцем проживання, адекватне знеболення із застосуванням наркотичних засобів при необхідності, а 22 вересня 2017 року терапевтом поліклініки був призначений амбулаторний прийом ліків («димедрол, сонат, бупрен» у пігулках). 18 вересня 2017 року лікарем загальносоматичного профілю було вказано, що ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку поліклінічного відділення з приводу «Раку лівої легені з метастазами в обидві легені. Численні утворення м`яких тканин сідничної ділянки по типу саркоми»; на 18 вересня 2017 року стан хворого вкрай важкий, що вимагає постійного стороннього догляду.

При амбулаторних оглядах лікарями ТОВ «Борис» 14 жовтня 2017 року та 20 жовтня 2017 року об`єктивно фіксувалося, що хворий у свідомості, контактний, орієнтований, на запитання відповідає адекватно.

Відомо, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у 78 років.

З аналізу даних медичної документації вбачається, що, незважаючи на наявність у ОСОБА_5 в останні місяці його життя низки достатньо важких сомато-неврологічних захворювань з вираженим больовим синдромом (зокрема, на 08 вересня 2017 року) та вкрай важким загальним станом (зокрема, на 18 вересня 2017 року), на період теперішньої експертизи відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про наявність у ОСОБА_5 у періоди часу, що цікавлять суд, будь-яких розладів психічної діяльності, в тому числі внаслідок прийому призначених йому медичних препаратів, до того ж, у наданих на теперішню експертизу матеріалах відсутні відомості про те, що ОСОБА_5 з будь-яких причин оглядався лікарем-психіатром та перебував на обліку у вказаного фахівця. Пояснення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та приватних нотаріусів Коротюк О.В., ОСОБА_13 щодо відсутності в ОСОБА_5 в останні місяці його життя, і в першу чергу, в періоди часу, що цікавлять суд, розладів психічної діяльності, в цілому узгоджуються з об`єктивними даними медичної документації та іншими матеріалами справи. Пояснення позивача ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_14 щодо наявності в ОСОБА_5 в останній період його життя, і в першу чергу, в періоди часу, що цікавлять суд, порушень психічної діяльності, в тому числі вираженого ступеню, не знаходять свого об`єктивного підтвердження в наданих на теперішню експертизу медичній документації та інших матеріалах справи. Таким чином, з аналізу всіх наданих на теперішню експертизу матеріалів, зіставляючи об`єктивні та суб`єктивні дані та їхню узгодженість між собою, експертна комісія дійшла до висновку, що на моменти посвідчення договорів дарування та заповіту ОСОБА_5 на будь-який психічний розлад не страждав і за психічним станом у зазначені періоди часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а. с. 215 т. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Позивач ОСОБА_1 у наданих суду першої інстанції поясненнях зазначив, що є сином ОСОБА_5 . За життя батько бажав, щоб після його смерті належне йому майно залишиться сину. Останні місяці свого життя він тяжко хворів, вживав наркотичні медичні препарати та перебував під впливом своєї співмешканки ОСОБА_3 . Про те, що шлюб між ними був зареєстрований, позивач не знав. Вважав, що на момент підписання договорів дарування та заповіту батько не в достатній мірі усвідомлював значення своїх дій.

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що є дружиною позивача, познайомилася з ОСОБА_5 у 2014 році, коли через обстріли виїхали з Донецька. Батько любив сина, допомагав йому. Наприкінці вересня чи на початку жовтня 2017 року батько чоловіка був у тяжкому стані, не міг самостійно пересуватися, але від госпіталізації відмовився. Під час цих зустрічей її він не впізнавав, сина свого впізнавав, вважає, що він перебував не у ясному розумі.

Свідок ОСОБА_6 колишня дружина позивача пояснила, що у батька з сином завжди були теплі відносини, батько йому допомагав, після розлучення у 2006 році з чоловіком, тісне спілкування з ОСОБА_5 у неї припинилося, однак спілкувалися по телефону, вітали один одного зі святами. Останній раз вона бачила ОСОБА_5 вже в тяжкому стані, однак її він впізнав.

В судовому засіданні в якості свідків були допитані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_5 з 2006 року, а ОСОБА_4 онукою його колишньої дружини, однак він до неї відносився, як до рідної. З сином померлий майже не спілкувався. Останні місяці його життя вони ( ОСОБА_15 і ОСОБА_16 ) доглядали за ним. Зазначили, що укласти договори дарування та заповіт це було виключно його рішення. На момент укладання оспорюваних договорів дарування та складання заповіту на будь-які психічні розлади він не страждав та усвідомлював свої дії.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в своїх показах теж підтвердили наявність приязних відносин між спадкодавцем, його дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яку вважали йому за онуку. Крім того, підтвердили, що в останні місяці життя у ОСОБА_5 будь-яких психічних розладів не помічали, він усвідомлював значення своїх дій.

Третя особа приватний нотаріус Кірюхова Н.С. при допиті в якості свідка повідомила, що ОСОБА_5 з ОСОБА_3 прийшли до неї і на консультацію, і в дні укладення договорів самостійно ОСОБА_5 повідомив, що в кінці серпня того року дізнався про свій діагноз, на питання нотаріуса чи він приймає препарати, які впливають на його усвідомлення значення своїх дій, відповів, що нічого не приймав, оскільки ще терпить біль. Під час зустрічей та укладення договорів дарування 13 вересня 2017 року та 21 вересня 2017 року ОСОБА_5 повністю усвідомлював значення своїх дій. На запитання нотаріуса ясно, зрозуміло і чітко давав відповіді, крім того повідомив, що він планував це давно і хоче це зробити; що це його воля. Про питання щодо сина відповів, що не хоче на цю тему спілкуватися.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт та договір дарування, як односторонні правочини, мають відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що його батько при складанні оскаржуваних заповіту та договорів дарування не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 05 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21), від 15 лютого 2024 року у справі № 345/2607/16 (провадження № 61-13051св22).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19, зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19, провадження № 61-7260св11, від 01 червня 2022 року у справі № 350/1785/17, провадження № 61-16423св21, від 15 лютого 2024 року в справі № 345/2607/16,

провадження № 61-13051св22.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 654/4548/19, провадження № 61-18975св21, обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експерта в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку у сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент здатна вчинити правочин, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Схожі за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14 (провадження № 61-7835сво19), у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 755/21049/15-ц (провадження № 61-17365св21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зокрема висновок судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року, медичні документи ОСОБА_5 , інші письмові докази, а також показання свідків, в тому числі приватного нотаріуса, якою посвідчувалися оспорювані договори дарування та заповіт в приміщенні її офісу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову у задоволенні позову, оскільки докази у справі не підтверджують абсолютної неспроможності спадкодавця на укладення оспорюваних правочинів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_18 посилається на те, що висновок судово-психіатричного експерта від 08 листопада 2021 року № 624 є необґрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи, викликає сумніви в його правильності, грунтується на припущеннях, в зв`язку з чим 12 вересня 2023 року в ході судового засідання його представником було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Водночас суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, чим допустив порушення ст. 113 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Отже, процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2023 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої поставити питання, чи усвідомлював ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значення своїх дій та (або) міг керувати ними на момент посвідчення оспорюваних правочинів дарування та заповіту (а. с. 124 - 127 т. 4), посилаючись на те, що висновок експертів судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року викликає сумніви у його правильності та ґрунтується на припущеннях.

Ухвалою від 12 вересня 2023 року, постановленою судом, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання в зв`язку з тим, що в клопотанні не зазначені підстави для проведення повторної експертизи (а. с. 134 т. 4).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем не наведено переконливих доводів щодо необхідності проведення повторної експертизи відповідно до цивільного процесуального закону, суд першої інстанції висновок судово-психіатричної експертизи необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, не визнавав, сумнівів у його правильності не виникало, висновок належно обґрунтований та аргументований, а зазначені позивачем підстави для проведення повторної експертизи свідчать про суб`єктивну оцінку висновку експерта та особисте несприйняття цього висновку.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Судова експертиза у цій справі проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такої експертизи, при цьому висновок експертизи відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків, узгоджуються з іншими доказами, які надані у цій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/19-ц (провадження № 61-11528 св 22), від 08 травня 2023 року у справі № 755/17829/18 (провадження № 61-2938 св 23), від 13 вересня 2023 року в справі № 370/2951/14-ц (провадження № 61-11460 св 22).

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, в яких ОСОБА_1 , самостійно аналізуючи окремі записи в медичній картці хворого ОСОБА_5 , заключення лікарів, їх рекомендації щодо симптоматичного лікування за місцем проживання та адекватного знеболення, посилаючись на похилий вік ОСОБА_5 та його численні хвороби, частина з яких були смертельними, не маючи спеціальних знань в сфері медицини, робить висновок про ігнорування судовими експертами у висновку № 624 від 08 листопада 2021 року стану здоров`я ОСОБА_5 , які, згідно доводів апеляції, при складанні висновку зосередилися на поясненнях осіб, які брали участь в судових засіданнях.

Так, із висновку судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року вбачається, що судові експерти дослідили та відобразили у висновку зібрану у справі медичну документацію щодо ОСОБА_5 , в тому числі записи, зроблені при амбулаторних оглядах лікарями ТОВ «Борис» 14 жовтня 2017 року та 20 жовтня 2017 року, в яких об`єктивно фіксувалося, що хворий у свідомості, контактний, орієнтований, на запитання відповідає адекватно, та дійшли висновку, що на період теперішньої експертизи відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про наявність у ОСОБА_5 у періоди часу, що цікавлять суд, будь-яких розладів психічної діяльності, в тому числі внаслідок прийому призначених йому медичних препаратів.

Такі висновки зроблені експертами з аналізу всіх наданих на теперішню експертизу матеріалів, зіставляючи об`єктивні та суб`єктивні дані та їхню узгодженість між собою, в тому числі, як об`єктивні дані медичної документації, так і пояснення сторін у справі та показання свідків.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, у яких ОСОБА_1 посилається на необґрунтовані твердження експертів про відсутність розладів психіки у ОСОБА_5 , оскільки за наявними матеріалами справи він не перебував на обліку у лікаря-психіатра та не оглядався ним, з огляду на те, що висновки щодо питань, які були поставлені на вирішення експертизи, зроблено на підставі всіх наданих на експертизу матеріалів, а неперебування ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра є додатковим фактором, який було враховано експертами.

Апеляційний суд не погоджується з аргументами ОСОБА_1 , що навіть деякі свідки надали показання про сумнівний стан психічного здоров`я ОСОБА_5 , зокрема свідок ОСОБА_14 (дружина позивача), яка зазначила, що коли вони розмовляли, ОСОБА_5 спочатку не впізнав її.

Апеляційний суд зауважує, що обставини, повідомлені свідком ОСОБА_14 , стосуються її останньої зустрічі з ОСОБА_5 , яка відбулась в жовтні 2017 року, а не на момент оспорюваних правочинів. Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно показань цього ж свідка, ОСОБА_5 впізнав позивача ОСОБА_1 , а також її саму, коли йому повідомили, хто це (а. с. 211 т. 3 зворот).

Не приймаються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що надання експертами оцінки змісту складених правочинів та їх правових наслідків не входить до компетенції судових експертів, з огляду на відсутність у висновку судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року такої оцінки.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що висновок судово-психіатричної експертизи № 624 від 08 листопада 2021 року суперечить наявній в матеріалах справи медичній документації, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 спеціальних знань в галузі медицини, а відтак і відсутність компетенції для відповідних висновків, які ґрунтуються на суб`єктивній оцінці висновку та його особисте несприйняття.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд не постановив ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, чим порушив ч. 1 ст. 104 ЦПК України, апеляційний суд виходить із наступного.

За змістом пункту 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є, серед іншого, ухвали.

Згідно з частиною другою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Частиною другою статті 259 ЦПК України визначено, що рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються у нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої наведеної статті ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Тобто процесуальним законом визначено право суду ухвалювати відповідні процесуальні рішення у виді ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, разом із цим передбачено обов`язок суду щодо занесення відомостей про таке судове рішення до протоколу судового засідання.

Оскільки нормами процесуального права не визначено, з яких процесуальних питань суд вправі постановляти ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, у таких випадках суд керується міркуванням відсутності безпосередньої законодавчої заборони на вирішення певних процесуальних питань такого виду ухвал, урахувавши важливість вирішеного питання, предмет позову, складність справи, а також очевидний характер того рішення, яке з урахуванням усіх обставин вправі був постановити суд. Зокрема, якщо відповідне процесуальне рішення не потребує детальної аргументації, наведення обґрунтованих висновків, відповіді на кожний довід учасників справи, таке рішення може бути ухвалено судом без виходу до нарадчої кімнати шляхом його проголошення та внесення відповідних відомостей до протоколу судового засідання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року в справі № 753/8006/20, провадження № 61-7642св22).

Положеннями ч. 1 ст. 104 ЦПК України визначено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Процесуальна форма ухвали суду першої інстанції щодо відмови в призначенні експертизи ані даною статтею, ані іншими положеннями ЦПК України, не визначена.

Постановлення судом першої інстанції ухвали щодо відмови в призначенні експертизи без оформлення окремим документом не призвело до порушення прав позивача.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що відмова у задоволенні клопотання про призначення експертизи у вигляді ухвали, постановленої без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, позбавила його можливості оскаржити таку відмову в апеляційному порядку, з огляду на те, що ухвали суду першої інстанції щодо відмови в призначенні експертизи не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, незалежно від форми процесуального документу (у вигляді окремого документу чи із занесенням ухвали до протоколу судового засідання), і відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду, що в даному випадку і було зроблено ОСОБА_1 , і цим запереченням було надано оцінку апеляційним судом.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.