Справа № 461/3634/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторінцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень,

встановив:

ОСОБА_1 25.05.2017 року звернувся до Галицького районного суду м.Львова із позовом, в якому просив скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.2016 року №960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр.гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 з розширенням існуючих балконів», в частині затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр. ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 з розширенням існуючого балкону.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що вказане рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.2016 року є незаконним, не відповідає вимогам ст.13, 319, 379, 383 ЦК України, оскільки на час прийняття такого набрало законної сили 27.09.2016 року заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року у справі №462/6955/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_6 , про приведення до попереднього стану квартири шляхом демонтажу самочинного розширеного балкону, яким зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_7 власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 , шляхом приведення самочинно розширеного балкону до попередніх розмірів 1.05x3.50 м. Цим судовим рішенням, зокрема, встановлено, що після проведення реконструкції квартири АДРЕСА_4 шляхом збільшення балкону в квартирі АДРЕСА_5 на суміжній стіні з`явилися тріщини, обпадає штукатурка і погіршилось освітлення кімнати, яка межує з квартирою відповідачів. За наведених обставин, не погоджуючись з вказаним рішенням Виконавчого комітету, вважаючи його протиправним, таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2017 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року постанову Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2017 року скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 13.02.2023 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, провадження у справі №461/3634/17 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення закрито з мотивів того, що юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється та необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду від 24.04.2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 , справу №461/3634/17 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення, на підставі ч.3 ст.354 КАС України, передано до Залізничного районного суду м.Львова.

02.05.2023 року справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова і цього ж дня згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана для розгляду до провадження судді Колодяжного С.Ю.

Ухвалою судді від 08.05.2023 року у справі відкрито провадження та вирішено розглядати таку в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами. В подальшому, згідно ухвали від 24.07.2023 року, суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

22.06.2023 року від уповноваженого представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить заявлені ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність таких, оскільки отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки передбачається лише на етапі проектування будівництва та є складовою вихідних даних на будівництво, а після затвердження проекту значення містобудівних умов вичерпується, оскільки вони реалізовані (враховані) в проекті. Зазначає, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1999 №7281 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ40 від 21.12.2016 виданою Інспекцією ДАБК у м.Львові, тому будівництво об`єкта містобудування завершено, відповідно декларації і містобудівні умови вичерпують свою дію фактом виконання, а оскаржуване рішення відповідача, як акт індивідуальної дії, за своєю суттю вже реалізований, а відтак і вичерпав свою дію, жодним чином не порушує права, свободи та інтереси позивача та не заподіює йому шкоди.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте подав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує і просить такі задовольнити, а також просить розглядати справу за його відсутності, що суд вважає за можливе, оскільки це відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідач, який був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання 01.02.2024 року свого уповноваженого представника, натомість представник відповідача Тимощук О.О. подала суду заяву про розгляд справи за відсутності такого, в якій також зазначила, що позовні вимоги відповідач заперечує, просить відмовити в позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи адвокат Шишка О.М. в судове засідання 01.02.2024 року не з`явився, хоча про час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, в поданому на адресу суду клопотанні просив відкласти розгляд справи на іншу дату, що суд вважав безпідставним з огляду на повторну неявку третьої особи чи її представника в судове засідання і на підставі положень ст.233 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу за відсутності такого учасника справи.

Перевіривши доводи і аргументи сторін, викладені в заявах по суті справи, подані документи і матеріали даної справи, оглянувши матеріали справи № 462/6955/15, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016 року, у справі №462/6955/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_6 , про приведення до попереднього стану квартири шляхом демонтажу самочинно розширеного балкону, позов задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_7 власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 шляхом приведення самочинно розширеного балкону до попередніх розмірів 1.05x3.50 м.

Цим рішенням, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в неприватизованій трьохкімнатній квартирі на АДРЕСА_6 , яка знаходиться на п`ятому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку. Квартира АДРЕСА_7 в цьому будинку, яка межує із квартирою позивача, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , яка проживає в цьому житлі з чоловіком ОСОБА_7 , і що в цій квартирі протягом 2013-2015 років добудовано балкон на швелерах по довжині кухні розміром 2,5Х1,05 м до існуючого балкону розміром 3,0Х1,05 м.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №396 від 17.07.2015 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_2 » відповідачу ОСОБА_2 було рекомендовано в термін до 01.09.2015 року самочинно розширений балкон розміром 1,05Х5,50 м привести до попередніх розмірів 1,05Х3,50 м. На виконання цього розпорядження адміністрація ЛКП «Сяйво» попереджала відповідача про необхідність виконання вказаного розпорядження, що відповідачем зроблено у встановлений строк не було, не приведено балкон до попередніх розмірів і на час розгляду справи у суді.

Крім цього, судом була встановлена та обставина, що після проведення реконструкції квартири АДРЕСА_7 шляхом збільшення балкону в квартирі АДРЕСА_8 на суміжній стіні з`явилися тріщини, обпадає штукатурка і погіршилось освітлення кімнати, яка межує з квартирою відповідачів.

21.10.2016 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр. гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 з розширенням існуючих балконів».

Не погоджуючись із вказаним рішенням виконавчого комітету, вважаючи його протиправним, таким що не відповідає вимогам ст.13, 319, 379, 383 ЦК України, оскільки на час прийняття цього рішення набрало законної сили зазначене рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року про демонтаж самочинно розширеного балкону, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч.1 ст.55).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистогонемайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, суд виходить з того, що виникнення спірних правовідносин, у справі яка розглядається, зумовлено незгодою позивача з рішенням відповідача про затвердження третій особі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для реконструкції квартири з роширенням існуючого балкону, оскільки, як він вважає, таким рішенням порушено вимоги ст.13, 319, 379, 383 ЦК України.

Зі змісту позовних вимог та обставин, якими позивач їх обґрунтовує, вбачається, що подання цього позову спрямоване на поновлення порушених, на думку позивача, його житлових прав, як мешканця квартири суміжної з квартирою третьої особи, на проведення реконструкції якої, відповідач видав містобудівні умови та обмеження.

Отже, предметом розгляду в цій справі є правомірність рішення відповідача щодо затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію квартири третьої особи в контексті законності проведення третьою особою будівельних робіт щодо реконструкції належної їй на праві приватної власності квартири, яка є суміжною з квартирою, де проживає позивач, наслідків, які такі дії спричинили та захисту у зв`язку з цим житлових прав.

Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта).

Водночас, слід зауважити, що право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до

загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, вказаними конституційними нормами та положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенціїї закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; водночас визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу.

Законодавство України містить низку норм, що розвивають наведені конституційні приписи та мають значення для цієї справи.

Так, Цивільний кодекс України як основний акт цивільного законодавства України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317).

Відповідно до ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319).

Водночас іншими нормами Кодексу передбачено межі здійснення цивільних прав, в тому числі права власності, зокрема, визначено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.ч. 1, 2 ст.13); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. (ч.ч. 2, 4, 5 ст.319).

Враховуючи наведене правове регулювання, власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Через категорії «межі здійснення суб`єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст.13 ЦК України.

Так, обмеження встановлюються щодо окремих суб`єктивних прав як засіб стримування особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб або суспільних інтересів.

Таким чином, аналіз законодавства дає підстави для висновку: абсолютність прав власника зовсім не означає, що ніхто і ніколи не може їх обмежити. Разом із тим, як вбачається зі ст.319 ЦК України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Закріплений у п.1 ч.2 ст.319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Отже, з огляду на наведене, слід дійти висновку, що межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права.

Суд в аспекті розгляду цієї справи також ураховує інші законодавчі приписи.

Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (ч.2 ст.383 ЦК України).

Наведене правове регулювання свідчить про те, що житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода володіння та використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не допущення порушення прав інших осіб, зокрема, власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Так, відповідно до ст.152 ЖК Українсякої РСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно зі ст.179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року за № 572, встановлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право, зокрема, на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Крім того, «Державними будівельними нормами України, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року за № 295 «Про затвердження ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», передбачено, що реконструкція житлового будинку це перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників. При розробленні проектів реконструкції і капітального ремонту житлових будинків необхідно керуватися чинними нормативними документами у будівництві і цим нормативним документом. При проектуванні реконструкції житлових будинків допускається зміна їх фасадів, яка повинна носити системний характер, єдиний для всього будинку, а також улаштування вхідних груп до вбудованих (прибудованих) приміщень тільки за архітектурно-планувальними завданнями.

Таким чином, за встановленими у справі обставинами, звернення третьої особи ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Львівської міської ради та отримання рішення цього органу від 21.10.2016 року № 960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр. гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 з розширенням існуючих балконів», яким було, зокрема (в частині, що є предметом спору в даній справі), затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на реконструкцію ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 з розширенням існуючого балкону, здійснено в межах законодавчо визначеної процедури реконструкції квартири.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів районній державній адміністрації, заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Згідно з п. 8 ч.1 ст.1 цього Закону містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Аналогічне визначення поняття містобудівних умов і обмежень міститься в наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 «Про затвердження порядку надання містобудівних умов та обстежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст».

Відповідно до п.п. 2.1, 2.4 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.07.2011 року за № 912/19650 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції), надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, розгляд заяви, надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими п. 2.2 цього розділу (засвідченої в установленому порядку копії документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційного плану (схеми) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрової довідки з містобудівного кадастру (у разі наявності); чергового кадастрового плану (витяг із земельного кадастру за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксації земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об`єкта будівництва), у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п.27 ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016 року № 777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» затвердження містобудівних умов та обмежень на нове будівництво, реконструкцію, реставрацію об`єктів архітектури і містобудування, у тому числі у межах історичного ареалу м. Львова належить до повноважень виконавчого комітету.

Пунктом 3 «Стандарту послуги з надання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів», затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 16.11.2012 року № 800 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції), виконавчим органом, який здійснює послугу, було визначено Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради.

Перелік документів, необхідних для надання адміністративної послуги, був встановлений п. 4 цього Стандарту, яким, серед іншого було передбачено обов`язковість надання: заяви на ім`я директора департаменту містобудування про надання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів (додаток до цього стандарту); для фізичних осіб копії документа, що посвідчує особу (паспорт, з якого встановлюється громадянство, прізвище, ім`я, по батькові, місце реєстрації); нотаріально завірених копій правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; засвідченої у встановленому порядку копії технічного паспорта на об`єкт нерухомості; містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками запланованого об`єкта будівництва виконаного коштом замовника спеціалізованою проектною організацією або архітектором, що має кваліфікаційний сертифікат; завіреної нотаріально або директором львівського комунального підприємства, що обслуговує житловий фонд, згоди власників суміжних квартир (пп. пп. 4.1, 4.2, 4.5, 4.6, 4.8, 4.9).

Вичерпний перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги визначений п. 7 зазначеного Стандарту, згідно з пп. 7.1 якого однією з таких підстав є невідповідність поданих документів вимогам пункту 4.

Таким чином, відповідно до змісту наведеної норми відсутність хоча б одного з визначених п. 4 вказаного Стандарту документів є безумовною і достатньою підставою відмови у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів.

Згідно із вимогами пп. 4.9 п. 4 Стандарту для надання заінтересованій особі містобудівних умов та обмежень на реконструкцію житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів згода власників суміжних квартир є обов`язковою. Тобто погодження із власниками суміжних квартир є обов`язковою умовою в процесі отримання містобудівних умов та обмежень, що включає їх безпосередню участь в цій процедурі. Також із змісту цього стандарту слідує, що таке погодження передбачене саме з метою врахування та захисту прав та законних інтересів власників суміжних квартир.

Як встановлено з матеріалів справи, інші мешканці будинку по АДРЕСА_9 , а саме ОСОБА_8 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які проживають у квартирі АДРЕСА_11 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які проживають у квартирі АДРЕСА_12 , надали завірені директором ЛКП «Сяйво» заяви-згоди власників суміжних з їхніми квартир на реконструкцію ними цих квартир з розширенням існуючих балконів, а третя особа у справі ОСОБА_2 подала всі зазначені вище документи, крім письмової згоди власників суміжних квартир.

Водночас, як встановлено судом, суміжною квартирою до квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_8 , дана квартира є неприватизованою, належить до комунальної власності, а відтак згода на реконструкцію квартири ОСОБА_2 з розширенням існуючого балкону ОСОБА_1 , який є наймачем квартири АДРЕСА_8 , а не власником такої суміжної квартири, не вимагалась.

При цьому, позивач не був заявником прийнятого відповідачем рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень, приймаючи таке рішення відповідач не вирішував питання прав обов`язків позивача, відтак позивач не є учасником правовідносин, які виникли у зв`язку із прийняттям оскаржуваного у цій справі рішення. Оскаржене рішення відповідача є правовим актом індивідуальної дії, який породжує права і обов`язки тільки тих суб`єктів, яким його адресовано, або визначеного цим актом певного кола суб`єктів і не стосується безпосередньо і не порушує прав позивача.

Що стосується доводів позивача в обґрунтування позовних вимог про набрання законної сили заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року у справі №462/6955/15 станом на час прийняття оскаржуваного рішення відповідача № 960 від 21.10.2016 року, то суд зазначає, що таким судовим рішенням були захищені права ОСОБА_1 порушені самочинним розширенням ОСОБА_2 та ОСОБА_7 балкону квартири АДРЕСА_7 . Зокрема, суд у справі № 462/6955/15, врахувавши положення ст. 13, 319, 379, 383 ЦК України, виходив з того, що розширення балкону здійснене відповідачами з порушенням вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад перед здійсненням будівництва, реконструкції об`єктів містобудування; здійснене самочинно перепланування порушує право позивача на користування належною йому квартирою, оскільки при проведенні реконструкції відповідачі допустили втручання у несучі конструкції будинку, що загрожує безпеці житла позивача та внаслідок чого утворились тріщини на суміжній між квартирами сторін стіні, опадання штукатурки зі стелі; крім того відповідачами не виконано розпорядження Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради щодо приведення самовільно розширеного балкону до попереднього стану.

Разом з тим, за обставинами даної справи ОСОБА_2 звернулася за дозволом на реконструкцію квартири з розширенням існуючого балкону і отримала від відповідача містобудівні умови та обмеження на таку реконструкцію в порядку, встановленому законом.

При цьому, розглядом даної справи не встановлено порушень відповідачем вимогЗакону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст та Стандарту для надання заінтересованій особі містобудівних умов та обмежень на реконструкцію житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів при прийнятті рішення про затвердження таких містобудівних умов та обмежень.

Згідно відповіді Залізничного ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.10.2023 року № В-11/66929 на запит суду щодо примусового виконання Залізничного районного суду м.Львова у справі № 462/6599/15-ц (т.2, а.с.198), вказане рішення, виконавчий лист з примусового виконання якого знаходиться на виконанні у даному відділі державної виконавчої служби, не виконано.

Враховуючи наведене, сам лише факт наявності рішення суду у справі № 462/6599/15-ц і неприведення ОСОБА_2 самочинно розширеного балкону квартири АДРЕСА_4 до попередніх розмірів на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, на переконання суду, не можна вважати перешкодою для затвердження ОСОБА_2 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для реконструкції квартири з розширенням існуючого балкону і не вказує на незаконність рішеннявідповідача, недотримання вимог ст. 13, 319, 379, 383 ЦК України в контексті виходу за межі здійснення права власності та порушення прав позивача, оскільки за своєю правовою природою містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки є вихідними даними, які лише містять вимоги до проектування і будівництва об`єктів, встановлені законодавством та містобудівною документацією, та які відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» отримуються замовником на першому етапі проектування і будівництва об`єкта та передують розробленню і затвердженню проектної документації, виконанню підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Суд наголошує на тому, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не є документом дозвільного характеру, вони не дають право на забудову земельної ділянки, на виконання будівельних робіт. Основною метою надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є передусім, визначення відповідності намірів забудови діючій містобудівній документації та визначення основних, передбачених державними будівельними нормами вимог, на підставі яких в подальшому має розроблятись проектна документація на будівництво об`єкту.

Суд зауважує, що згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79056318 від 27.01.2017 року (т.2 а.с.96 справи №462/6955/15-ц) 04.01.2017 року право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1999 №7281 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ40 від 21.12.2016 року, виданої виданою Інспекцією ДАБК у м.Львові (т.1, а.с.138-145).

Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 25.05.2017 року з даним позовом про скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради про затвердження ОСОБА_2 містобудівних умов та обмежень реконструкція квартири останньої з розширенням балкону була завершена і було зареєстроване право власності на реконструйовану квартиру.

Проте, суд при ухваленні рішення у даній справі не дає оцінки цим обставинам, в тому числі прийняття 21.12.2016 року в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та реєстрації 04.01.2017 року права власності на реконструйовану квартиру при невиконаному рішенні суду від 02.03.2016 року про приведення балкону до попереднього стану, адже відповідно до вимог ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а ОСОБА_1 заявлено вимогу саме про скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської в частині затвердження ОСОБА_2 містобудівних умов та обмежень і він не оскаржує вказані декларацію про готовність об`єкта до експлуатації чи реєстрацію права власності на реконструйовану квартиру.

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони і не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

При цьому, суд для вирішення позовних вимог ОСОБА_1 в даній справі враховує, що відповідно до абз. 1 ч.8 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника, тому, враховуючи наявність декларації готовність об`єкта до експлуатації, тобто завершення будівництва, містобудівні умови та обмеження як індивідуальний акт не є чинними та вичерпали свою дію.

Дане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.03.2021 року у справі № 640/3844/20, де визначено, що містобудівні умови та обмеження є актом індивідуальної дії, оскільки є результатом застосування норм права, адресовані конкретним суб`єктам і створюють права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулюють конкретну життєву ситуацію та їх дія закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин, тобто вичерпують свою дію після їх виконання.

Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в інших законах, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб ствердження про порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Позивач у заявленому позові вказує на порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення вимог ст. 319, 379, 383 ЦК України, при цьому не зазначає про порушення яких конкретно його прав ідеться, а також не вказує жодних чітких критеріїв та/або обставин та/або умов, які підлягають установленню та оцінці судом для того, щоб кваліфікувати дії та рішення відповідача як такі, що порушують певні права позивача.

Окрім цього, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено суду, що він фактично та об`єктивно потерпає чи потерпав від обмеження або порушення іншим чином його прав оскаржуваним документом.

З огляду на це, слід відмітити, що жодним чином певні бажання позивача не зазнати негативних наслідків та порушення своїх житлових прав від можливих незаконних дійОСОБА_2 при здійсненні будівельних робіт щодо реконструкції належної їй на праві приватної власності квартири, яка є суміжною з квартирою, де проживає позивач, суд не позиціонує як незаконні чи несуттєві.

Проте, так само суд не вправі скасовувати рішення відповідача, оскільки таке, як встановлено, є законним.

Суд зазначає, що за результатами розгляду справи фактів порушення прав позивача зі сторони відповідача не доведено. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про порушення відповідачем вимог законодавства.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

На підставі викладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, враховуючи, що ухвалою суду від 14.06.2017 року (т.1 а.с. 35) позивача звільнено від сплати судового збору, а суд дійшов висновку про відмову в позові, тому судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.2, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про скасування рішенняВиконавчого комітету Львівської міської ради від 21 жовтня 2016 року №960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію громадянами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 з розширенням існуючих балконів» в частині затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 з розширенням існуючого балкону відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_6 ;

відповідач Виконавчий комітет Львівської міської ради, , місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1;

третя особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_13 .

Повний текст рішення складено 06.02.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний