Дата документу 07.02.2024 Справа № 317/979/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/979/22 Головуючий у 1-й інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження №22-ц/807/329/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позову позовних вимог, уточнивши які, зазначила, що 23 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем, було укладено шлюб. Під час шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В цей час шлюб між сторонами розірвано. В липні 2018 року ОСОБА_1 разом із донькою виїхали до Мексики, та будучи жертвою від домашнього насилля (погрози фізичною розправою, психологічне насилля та ін.) з боку колишнього чоловіка (відповідача), потрапили до Сполучених Штатів Америки. Дитина пішла до школи, почала вивчати англійську мову, робила успіхи в навчанні. Однак, через вісім місяців, за заявою батька дитини, Верховний суд Каліфорнії в Окрузі Сакраменто, розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення неповнолітньої до країни постійного проживання, постановив, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має бути повернуто до України, в супроводі батька ОСОБА_2 .. Отже, відповідач, перервавши шкільне навчання в США, відібрав дитину у матері для проживання її з ним в смт. Кушугум. Згоди матері щодо проживання дитини з батьком - не було, однак відповідач скористався юридичними формальностями та повернув дитину до смт. Кушугум для проживання з ним. Згодом, матір`ю дитини ОСОБА_1 , було подано позовну заяву про визначення місця проживання дитини з матір`ю (справа № 317/2551/19) та дійшовши згоди щодо графіку спілкування з дитиною ОСОБА_1 , подала заяву про залишення позову без розгляду.

08 вересня 2021 року рішенням комісії з захисту прав дітей Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, встановлено графік спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

14 січня 2022 року Заводським районним судом м. Запоріжжя у справі № 332/2309/20 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день, відповідач переховується від військового обов`язку, тому забороняє спілкуватися ОСОБА_4 з матір`ю та бабусею ОСОБА_5 , так як боїться бути викритим та понести відповідальність. Графік спілкування бабусі з дитиною, встановлений рішенням суду у справі № 317/206/20 від 03 серпня 2021 року, яке також не виконується з березня 2022 року, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Дозволу на перетин кордону для проживання дитини з матір`ю - відповідач також не надає, тому позивачка вимушена була звернутися до суду з позовом.

Умови для повноцінного розвитку та виховання дитини - має ОСОБА_1 , тому слід встановити місце проживання дитини з матір`ю, так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Окрім зазначеного, позивачка забезпечена житлом, проживає у будинку, має окрему кімнату для дитини, перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , тобто має повноцінну сім`ю, має роботу та стабільний дохід, а головне що за місцем її проживання - немає військових дій, умови проживання є безпечними та найкращими. Наразі, позивачка вагітна на сьомому місяці, що підтверджується довідкою, тому приїздити до України не має можливості.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд (на постійне місце проживання) за межі України, а саме до Сполучених Штатів Америки, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), у супроводі матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, з дня набрання рішенням законної сили. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Коломоєць Ірина Василівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову керуючись на припущеннях, з наданням переваги стороні відповідача, не вислухав думку дитини. Суд не встановив обставини, що мають істотне значення - особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, умови проживання дитини, склад сім`ї, її стан здоров`я, наявність медичної допомоги (страховки), за якою адресою вона проживає, в якому приміщенні (будинок, квартира, готель, гуртожиток, який поверх тощо), з якими особами (їх кількість, стать, споріднення, вік), чи є у дитини окреме ліжко, окрема кімната, меблі, шкільне приладдя, одяг, взуття, друзі, безпечні умови проживання, які взаємовідносини з батьком, з іншими особами, що проживають з нею, умови оздоровлення та відпочинку. Суд не з`ясував обставини щодо домашнього насилля вчиненого ОСОБА_7 по відношенню до доньки ОСОБА_8 та колишньої дружини ОСОБА_1 , адже докази такого насилля є на долучених відео та СМС листуванні. Суд не встановив обставину виконання відповідачем рішення комісії з захисту прав дітей Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 08 вересня 2021 року.

Відповідно до заперечень на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Усенко А.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи № 332/2309/20 рішенням Заводським районним судом м. Запоріжжя, 14 січня 2022 року, яке набрало законної сили 17 березня 2022 року вже визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 . Будь-яких інших обставин, які б свідчили про суттєві зміни в житті сторін чи неповнолітньої дитини, про можливість чи необхідність змінювати місце проживання останньої, судом першої інстанції не встановлено. З представлених доказів з боку відповідача, вбачається, що батьком створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.Суд також врахував психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, до чого неминуче призведе переїзд дитини у випадку, визначення її місця проживання з матір`ю, суд вважав, що зміна місця проживання малолітньої, на час вирішення спору, не відповідає найкращим інтересам дитини. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги висновок № 7 від 02 серпня 2022 року Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради затверджений рішенням Виконавчого комітету Кушугумської селищної ради № 166 від 24 листопада 2022 року відповідно до якого вбачається не доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 . Послався на Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо врахування якнайкращих інтересів дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 23 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , видане Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізькій області 27 березня 2012 року, актовий запис № 22 (т.1 а.с.7).

Згідно з Рішення Комісії з питань захисту прав дитини Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, ухваленого відділом «Служби у справах дітей» Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 08 вересня 2021 року, ОСОБА_1 був встановлений графік спілкування матері з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без присутності батька, а саме: необмежене спілкування дитини з матір`ю засобами телефонного, поштові електронного та іншого засобу зв`язку без присутності батька; щодня - з понеділка по п`ятницю включно, з 19.00 до 20.00 години за Київським часом, спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет без присутні батька; щосуботи та щонеділі з 20.00 до 22.00 годин за Київським часом, спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет без присутності батька; зобов`язано ОСОБА_2 погоджувати з ОСОБА_1 усі зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно законодавства України (т.1 а.с.10).

Із заяви ОСОБА_2 вбачається, що приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В., від 19 червня 2018 року, була засвідчена згода ОСОБА_2 про надання тимчасового виїзду малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон, до Мексики та країн Шенгенської угоди, у період з 08 липня 2018 року по 18 липня 2018 року, у супроводі її матері ОСОБА_1 та повернення дитини до місця її проживання по закінченню терміну перебування за кордоном (т.1 а.с.7 зворот).

Відповідно до Наказу Верховного Суду Каліфорнії Округу Сакраменто від 15 березня 2019 року, 14 березня 2019 року суд постановив, відповідно до положень Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, що неповнолітню дитину ОСОБА_10 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 має бути повернуто в Україну, у супроводі її батька, ОСОБА_11 .

Заводським районним судом м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , яке набрало законної сили 17 березня 2022 року (т.1 а.с.11-13).

Як вбачається з доданих ОСОБА_1 документів, позивачка у цей час проживає у США, де винаймає житло, що підтверджується договором оренди житлового приміщення (т.1 а.с.15).

ОСОБА_1 з 31 грудня 2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , що підтверджується дозволом та свідоцтвом про шлюб, укладеним у окрузі Сакраменто, штат Каліфорнія, США (т.1 а.с.18).

З довідок, наданих ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_13 вбачається, що вони мають роботу у США. Позивачкою були надані фото будинку, у якому вона проживає разом із чоловіком та другою дитиною у США.

З повідомлення про дію Служби громадянства та імміграції США Міністерта внутрішньої безпеки, вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у США, як особа, яка має статус тимчасово захищеної особи, яке дійсне з 19 лютого 2022 року по 19 жовтня 2023 року. Крім того, ОСОБА_1 має дозвіл на працевлаштування з 19 лютого 2022 року по 19 жовтня 2023 року (т.1 а.с.199-211).

З роздруківки переписки та наданого DVD-диску, на якому зафіксовані відеозаписи розмов між позивачкою та відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вели діалог щодо спілкування та приїзду малолітньої ОСОБА_8 до матері у США, та ОСОБА_2 пропонував позивачці оплатити переліт та готель на двох і тоді він би привіз доньку у США до матері на тиждень (т.1 а.с.110).

Відповідно до висновку № 7 від 02 серпня 2022 року Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради щодо доцільності і визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , який було затверджено рішенням Кушугумської селитщної ради № 166 віл 24 листопада 2022 року вбачається, що Служба у справах дітей вважає не доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю, оскільки було встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , має склад сім`ї: батько- ОСОБА_14 , 1956 року народження, мати ОСОБА_15 , 1957 року народження, донька - ОСОБА_3 , 2012 року народження. На час проживання скарг та заяв на нього до селищної ради від сусідів та мешканців не надходило. Відповідно до довідки ТОВ «Центр Газ запчастини» від 03.05.2019 року № 40 ОСОБА_2 працював на підприємстві з 04.11.2011 в якості менеджера інтернет-магазину. Під час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони, старанний, до обов`язків ставиться сумлінно і кваліфіковано. Працівниками відділу «Служби у справах дітей» був складений акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 .. Житло складається з двох жилих кімнат, кухні, ванної кімнати, санвузла, коридору, В дитячій кімнаті зроблений сучасний ремонт, в нявності шафа-купе з дитячим одягом та взуттям, ліжко, письмовий стіл, стілець, спортивний куточок, комп`ютер, шафа з книжками та іграшками. Будинок має електро, газо-водопостачання, оснащений сучасною побутовою технікою. Таким чином, для дитини створені всі умови для проживання, виховання та розвитку. Згідно довідки Кушугумської гімназії «інтелект» Запорізького району Запорізької області від 02 травня 2022 року № 01-13/0126 ОСОБА_3 навчається у закладі в 4-Б класі. Відвідує щоденно онлайн заняття. Під час навчання активна, завдання виконує своєчасно на високому рівні. Батько ОСОБА_2 підтримує постійний телефонний зв`язок з класним керівником. Зазначили, що батько піклується за дитину, яка повністю забезпечена усім необхідним, тому враховуючи вищезаначене відділ Служби у справах дітей, як представник органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району, Запорізької області вважає не доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю (т.1 а.с.239-241).

З листа Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області за вих. № 73 від 31 березня 2023 року, вбачається, що на сьогоднішній день ОСОБА_4 разом із своїм батьком знаходиться в Швеції. По прибуттю в Швецію отримала гідні умови проживання, повноцінне харчування та навчання. ОСОБА_4 успішно закінчила адаптаційний клас в шведській школі, продемонструвавши високий рівень знань і активно вивчає швецьку мову. Навчаючись в Швеції, ОСОБА_4 продовжувала дистанційне навчання в Україні, вона успішно закінчила навчальний рік продемонструвавши високі успіхи в навчанні. ОСОБА_4 постійно спілкується з позивачкою, шляхом аудіо, відео розмов. Тому вважають, що проживання дитини разом з батьком буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетом при вирішенні цієї справи з огляду на ситуацію, яка виникла при виїзді ОСОБА_4 до Сполучених Штатів (т.2 а.с.1-2).

З пояснювальної записки ОСОБА_2 від 09 червня 2023 року вбачається, що відповідач всебічно розвиває дитину, займається повноцінним розвитком дитини. Мати ОСОБА_4 категорично відмовляється обговорювати деталі зустрічі з ОСОБА_4 , відмовляється гарантувати що не повторить крадіжку дитини як у 2018 році. У своїх повідомленнях позивачка просто вимагає віддати їй дитину або вимагає зустрічі без будь-яких умов та гарантій повернення. Відповідач самостійно забезпечує дитину, позивачка ніколи ніяких аліментів на утримання ОСОБА_4 не платила. Зазначив, що весь час перебування у США позивач перебувала і фактично продовжує перебувати в матеріальній залежності від партнера так і не набувши повноцінної фінансової самостійності і самодостатності (т.2 а.с.41).

Позивач надала письмові пояснення, як свідка, в яких зазначила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , від шлюбу має сина, ОСОБА_17 , 2022 року народження. Проживає у США на законних підставах, документи на оформлення громадянства Америки на оформленні. Пояснила, що ОСОБА_4 має право на гідні умови життя, в квітучій Америці, з повноцінною сім`єю та в гідних умовах.

З письмових пояснень свідка ОСОБА_13 вбачається, що він є чоловіком позивачки та з серпня 2018 року по 13 березня 2019 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_4 у США. Зазначив, що у ОСОБА_4 там були друзі, дитина називала його татом і зазначала, що їй не вистачало тепла та уваги від рідного батька. Перебуваючи у США, ОСОБА_4 регулярно спілкувалася із батьком. Все було добре, поки ОСОБА_2 не забрав дитину. Відповідач позбавляє ОСОБА_4 нормальних умов проживання, він не може забезпечити дитину, позбавив її повноцінного лікування, харчування, навчання, розвитку, відпочину, постійного місця проживання. Пояснив, що ОСОБА_1 вже повністю соціалізувалась у США, знає мову, має друзів, водійські права, облаштований будинок, сім`ю, дозвіл на роботу і перебування в Америці, та має можливість забезпечити ОСОБА_4 найкращим. Зазначив, що любить ОСОБА_4 , як рідну доньку, хоче та може її забезпечити. Він з позивачкою хоче, щоб дитина жила з ними постійно однією сім`єю, тому просив суд встановити місце проживання дитини разом із її матір`ю.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, який, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, ї виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов обгрунтованого висновку щодо недоцільним визначення місця проживання дитини разом з матір`ю..

Також судом вірно враховано мотивований висновок відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької №7 від 02 серпня 2022 року, лист за вих. №73 від 31 березня 2023 року Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, з яких вбачається, що зазначені органи вважають за не доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.

У провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебувала на розгляді справа № 332/2309/20 за позовом ОСОБА_2 в особі адвоката Усенка А.В. до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом розгляду у цій справі, був спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визначення постійного місця проживання їх малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При розгляді цієї справи судом, крім іншого, були досліджені та оцінені висновки органу опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №01-22/0083 від 02 лютого 2021 року, за якими орган опіки та піклування щодо розв`язання спору не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення постійного місця проживання малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с.12 зворот-а.с.13).

Таким чином, відповідно до статті 161 СК України судовим рішенням у справі № 332/2309/20, яке набрало законної сили на час розгляду цієї справи судом першої інстанції визначено місце проживання малолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про суттєві зміни в житті сторін та/або їх дитини, які б свідчили про можливість чи необхідність змінювати місце проживання останніх, позивачем не доведено, а судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення проживання дитини разом із нею.

При цьому апеляційний суд зазначає, що проживання дитини з батьком не впливає на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).

Напроти судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач жодним чином не перешкоджає донці у спілкуванні з матір`ю, позивачкою не доведено факту перешкоджання відповідачем у спілкуванні з малолітньою ОСОБА_18 на відміну від періоду, коли дитина була протизаконно вивезена до США з рідного, сталого середовища - ОСОБА_1 більш ніж як пів року перервала всі контакти. Дитину було вивезено до США з свідомим грубим порушенням умов дозволу на виїзд наданого батьком. ОСОБА_4 більше не мала жодної можливості спілкуватися з батьком ОСОБА_2 , бабусею та дідусем, подругами тощо. Зокрема, позивачка жодним чином не утримує доньку, аліменти не сплачує, тобто не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, натомість вимагає забезпечувати ресурсами для зв`язку, що відповідач робить за власний кошт згідно тарифів країни перебування.

При чому твердження заявника апеляційної скарги про те, що вплив батька (відповідача) на дитину шляхом формування негативного образу матері впливає на її безпосередній емоційний контакт із дитиною, нічим не підтвердженні, мають характер припущення, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Разом із цим, апеляційний суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що між батьками виник спір щодо визначення місця проживання дитини, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_1 , яка фактично проживає в США є правильними, вони ґрунтується на вимогах закону, підтверджується матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Враховуючи психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, до чого неминуче призведе переїзд дитини у випадку, визначення її місця проживання з матір`ю, суд вірно зазначив, що зміна місця проживання малолітньої дитини, на час вирішення спору, не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з тим, що проживання доньки з батьком відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, забезпечує дитину всім необхідним для її розвитку.

Отже, проживання малолітньої дитини саме з батьком з урахуванням зазначеного буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Наявність тривалого конфлікту між сторонами не сприяє повноцінному розвитку дитини, а тому батькам необхідно проявити розумну обачність у вчиненні дій, які прямо чи опосередковано впливають на психічне здоров`я дитини. ОСОБА_2 , як той із батьків, з ким визначено місце проживання дитини рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, яке набрало законної сили 17 березня 2022 року, має сприяти налагодженню контакту між дочкою та її матір`ю, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я і стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції за відсутності висновку щодо обстеження умов проживання дитини у Швеції ухвалив незаконне рішення залишивши раніше визначене за рішенням суду місця проживання дитини з батьком, колегія судів виходить з такого.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Зважаючи на те, що під час вирішення спору судом першої інстанції малолітня ОСОБА_4 переїхала разом з батьком за межі України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вирішення спору за наявними у справі доказами, зокрема врахувавши рішення Виконавчого комітету Кушугумської селищної ради №166 від 24 листопада 2022 року, висновок №7 від 02 серпня 2022 року Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради, лист за вих. №73 від 31 березня 2023 року Відділу «Служби у справа дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, з яких вбачається, що зазначені органи вважають за не доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок №7 органу опіки та піклування не є належним доказом, на увагу не заслуговує, оскільки такий висновок є обґрунтованим, відповідає інтересам малолітньої дитини, обставини, які у ньому зазначені, ОСОБА_1 не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не виконав вимоги ст.171 СК України, не заслухав думку дитини про її бажання щодо проживання разом з одним із батьків, як і представники органу опіки та піклування формально пославшись на спілкування по телефону з батьком не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року).

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Колегія суддів зазначає, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини у відповідності з її віком і зрілістю. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється із врахуванням її віку та можливості висловити її думку.

В суді першої інстанції представник відповідача заявляв клопотання про з`ясування думки дитини щодо визначення місця проживання (т. 1 а.с.130).

У цій справі суд першої інстанції, зауваживши на малолітній вік дитини не заслуховував думку дитини щодо доцільності визначення місця проживання з батьком або матір`ю, а тому суд не викликав дитину для участі у судовому засіданні. Відтак суд вирішив спір на підставі доказів, наданих сторонами.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції дитині виповнилося 11 років, ОСОБА_1 не порушувала питання про заслуховування думки дитини.

Водночас, ОСОБА_1 в апеляційному суді заявила клопотання про з`ясування думки дитини щодо визначення місця проживання. Разом з тим, представник ОСОБА_1 , адвокат Коломієць І.В. приймаючи участь в судовому засіданні в апеляційному суді, після з`ясування колегією суддів позитивної думки ОСОБА_2., який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, щодо можливість в судовому засіданні 07 лютого 2024 року в апеляційному суді заслухати думку ОСОБА_4, яка знаходилася поруч з ним та мала таку можливість висловити своє бажання щодо проживання разом з одним із батьків, представник ОСОБА_1 , адвокат Коломієць І.В. заперечила проти з`ясування такої думки дитини без участі представника органу опіки та піклування, а тому з`ясувати думку дитини не вдалось за можливим.

По суті доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду щодо вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються апеляційним судом.

Зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у подібних справах (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка у цій категорії справ є сталою, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.