КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/3840/23 Головуючий у І інстанції - Дубас Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3757/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, -

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з ОСОБА_2 вона познайомилася наприкінці 2015 року в той час як подорожувала по Норвегії.

З самого початку знайомства їхні відносини були дружніми. На протязі року спілкувалися смс повідомленнями, листувалися за допомогою електронної пошти.

Саме тоді вона повідомила останнього про те, що бажає отримати громадянство Королівств Норвегії, але не знає як це зробити.

Відповідач сказав їй, що спробує допомогти у вирішенні даного питання.

На початку 2017 року вона приїхала до Королівства Норвегії з метою отримати громадянство Норвегії та залишитися проживати на постійній основі.

Відповідач запропонував допомогти у вирішенні цього питання. Останній повідомив про те, що його батьки являються громадянами Королівства Норвегії, а він чекає на отримання громадянства оскільки на той час у нього було громадянство російської федерації.

Як пояснив їй відповідач для того аби вирішити питання з громадянством для нього найкращий варіант був укладення шлюбу з ним після чого, він зможе через деякий час його отримати однак оскільки в Королівстві Норвегії існують чіткі та жорсткі вимоги для претендентів на отримання громадянства весь цей час необхідно буде дійсно проживати разом.

За взаємною згодою було вирішено, що після отримання нею громадянства шлюб між ними буде розірвано. Таким чином на час укладення шлюбу відповідач чітко розумів, що вона не збиралась з ним створювати сім`ю.

Батькам відповідача вони повідомили про те, що мають намір одружитися, однак про дійсні наміри та з якою метою цей шлюб укладався вони не повідомляли оскільки сім`я відповідача має мусульманську віру і вони у випадку якщо б дізналися правду згоду на укладення шлюбу не надали.

26 січня 2017 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований Районним судом Суннмьоре у м. Олесуни Королівства Норвегії.

В той же час як вона стверджувала, що наміру створення однієї сім`ї з відповідачем у неї не було.

Вважає, що відповідач до реєстрації шлюбу вважав, що з часом для нього шлюб стане реальним і можливо дійсно бажав його укладення, однак як вона вже зазначала вище, для нього мета шлюбу полягала зовсім в іншому.

Через деякий час вона почала проживати разом з відповідачем в одному з будинків його батьків який вони почали їм його здавати в оренду.

Вона не заперечує той факт, що між нею та відповідачем існували інтимні стосунки.

Через деякий час вона завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася дитина, син ОСОБА_3 .

Майже півтора роки до лютого 2019 року вона проживала фактично в родині відповідача.

За цей час останній отримав громадянство Королівства Норвегії, однак під будь якими приводами відмовлявся навіть розпочати збір документів для того аби громадянство отримала вона.

В цей час відповідач зустрічався з іншими жінками, спільне господарство разом з ним вони не вели. Відповідач, то розпочинав займатися бізнесом (відкрив піцерію яка невдовзі збанкрутіла) то намагався влаштуватися на роботу з якої його звільняли.

Через деякий час вони фактично існували на те, що останній отримував соціальну допомогу по безробіттю, а вона отримувала дохід, здаючи в оренду будинок в Україні та допомогу на утримання дитини. Час від часу, оскільки жили вони не дуже добре кошти надавали батьки відповідача. Через деякий час вона дізналася про те, що відповідач отримував позики від фінансових установ, які використовував на власний розсуд та власні потреби.

В лютому 2019 року вона повідомила відповідача про те, що оскільки він не дотримався домовленості, яка існувала між ними, щодо отримання нею громадянства вона разом з дитиною повертаюсь до України. Останній відреагував неоднозначно, у неї склалося враження, що останній і не збирався виконувати домовленості а тому, разом з нею вилетів до України з метою допомогти перевести речі та сина після чого повернувся до Норвегії.

Час від часу від сім`ї відповідача їм надсилали кошти для матеріального утримання дитини. В той же час будь-яких спроб продовжити проживати однією сім`єю ні вона, ні відповідач не робили. Як стало їй відомо, на даний час відповідач проживає з жінкою без реєстрації шлюбу, яка народила йому дитину.

Після її повернення до України відповідач приїжджав і намагався погрозами змусити її повернутися до Норвегії, останній вдавався до фізичного насильства, намагався викрасти сина у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до поліції м. Вишневого, де зареєстровані декілька кримінальних проваджень. Будь-які її намагання пояснити, що вона не збиралася жити однією сім`ю з ним, сприймаються відповідачем агресивно, постійними погрозами та побиттям.

Позивачка вважає, що шлюб укладений між нею та відповідачем мав фіктивний характер. Вона не мала на меті створення сім`ї з останнім, навіть якщо останній і бажав цього.

Метою укладення шлюбу для неї було виключно отримання громадянства Норвегії, а тому вважає, що її дії були спрямовані на укладення шлюбу під впливом обману, а тому даний шлюб повинен бути визнаний недійсним.

Просила суд, визнати шлюб укладений 26 січня 2017 року між нею ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований Районним судом Суннмьоре у м. Олесуни Королівства Норвегії з часу його укладення недійсним, тобто внаслідок його фіктивності.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року відмовлено в задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона не заперечує, щодо отримання тимчасової посвідки на проживання в Україні відповідачем, проте підставами для отримання посвідки було не для возз`єднання з сім`єю, а виключно бажання відповідача спілкуватися та відвідувати сина, якому час від часу останній допомагав матеріально.

Вказує, що фактично суд першої інстанції вдовольнився лише рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року про розірвання між ними шлюбу, в якій було встановлено, що вони проживали в зареєстрованому шлюбі однією сім`єю.

Після отримання копії даного рішення, суд першої інстанції взагалі перестав цікавитися цією справою, бути об`єктивним та неупередженим.

Зазначає, що відповідач страждає на психічні захворювання, що стало підставою для того аби в 2019 році його, згідно висновку лікаря, визнали частково недієздатним.

Вважає, що нею в повному обсязі підтверджено факт, що вона не мала наміру, щодо створення шлюбу з врахуванням правових наслідків, які тягне за собою укладення шлюбу з покладенням на сторони відповідних обов`язків.

Просила суд, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що з висновком суду першої інстанції, а саме: «Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини», він не погоджується, вважає його безпідставним і необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи.

Вказує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б взагалі підтверджували обґрунтованість заявленого позову.

Зазначає, що обставини, на які посилається позивач у позові взагалі не відповідають дійсності, не доведені нею, а сам позов має штучний характер.

Просив суд, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року змінити, виключити з його мотивувальної частини абзац (речення): «Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини», в іншій частині рішення залишити без змін.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що апеляційна скарга позивача є безпідставною та необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи такими, що не відповідають дійсності, вводять суд в оману.

Вказує, що вони проживали однією сім`єю як в Норвегії, так і в Україні.

Проживаючи подружжям, вони були пов`язані спільним побутом, а також набутим у спільну власність нерухомим майном.

Вони разом брали участь у вихованні і догляді за дитиною, разом подорожували, відмічали свята, тощо.

Вказані фактичні обставини неодноразово перевірялись та їм надавалась належна правова оцінка судами під час розгляду інших судових справ, зокрема рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року, постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року (справа №369/6633/22), рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2022 року, постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року (справа №369/11492/21).

Крім того, наголошує, що наразі в Києво-Святошинському районному суді Київської області розглядається цивільний спір у справі №369/13409/22 за його позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Просив суд, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року змінити, виключити з його мотивувальної частини абзац (речення): «Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини», в іншій частині рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечив проти доводів апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав та просив задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, її представник - адвокат Ніцу І.Г. подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності неприбуття в судове засідання не надав, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі, як чоловік та дружина та 26 січня 2017 року здійснили реєстрацію шлюбу та продовжили проживати разом, вели спільне господарства, що свідчить про волевиявлення сторін створити сім`ю, вказані обставини встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності належними та допустимими доказами, а саме, що шлюб між сторонами був укладений без наміру створення сім`ї.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 1 СК України, визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Частина 2 ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сімейний союз жінки та чоловіка після реєстрації шлюбу породжує певні правовідносини між подружжям, породжує взаємні права і обов`язки. Виникають особисті немайнові та майнові відносини, наявність певних прав і обов`язків подружжя для забезпечення і реалізації прав членів сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним, слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

При чому, відсутність мети, щодо створення сім`ї може стосуватись як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю.

Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило, вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо.

У випадку встановлення фіктивності шлюбу, намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо.

Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб, щодо шлюбу.

Водночас, слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад, коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народились діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримуються інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

Таким чином, шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак, не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.

Якщо одна сторона намагалась використати реєстрацію шлюбу в своїх корисних цілях, а інша вважала, що укладає дійсний шлюб, то такий шлюб має бути визнаний не фіктивним, а укладеним під впливом обману, тобто, з порушенням вимог ст.24 СК України про необхідність взаємної згоди на укладення шлюбу.

Аналогічний висновок закріплений в ухвалі ВССУ від 03 лютого 2016 року по справі №6-31583ск15.

Крім того, вирішуючи справу, слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що вона не мала наміру створити одну сім`ю з відповідачем, адже позивач сама стверджувала, що шлюб між нею та відповідачем по справі було зареєстровано за взаємною згодою.

Подружжя проживало разом в будинку батьків відповідача, який винаймали, і внаслідок їх спільного проживання в них народилась спільна дитина.

Тобто, з наведених доказів вбачається, що між сторонами існували особисті відносини, які були підставою для укладання шлюбу, вели спільне господарство, проживали в окремому винайнятому житлі, від шлюбних стосунків у пари народилась спільна дитина.

Під час дослідження доказів, судом не було знайдено підтвердження того факту, що відповідач укладав шлюб без наміру створити сім`ю та мав чи міг мати намір створити сім`ю шляхом задоволення інтересів позивача, отримання громадянства Норвегії.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що відповідач укладаючи шлюб міг страждати на психічні захворювання, в результаті чого не усвідомлював сповна значення своїх дій і (або) не міг керувати ними, що стало підставою для визнання його у 2019 році, згідно висновку лікаря, частково недієздатним, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем на підтвердження даних обставин не подано належних та допустимих доказів, а посилання позивача в апеляційній скарзі на висновок лікаря клініки «HELSE MORE OG ROMSDAL», щодо визнання ОСОБА_2 частково недієздатним не може братися до уваги, оскільки такий висновок був наданий у 2019 році, а доказів, які би підтверджували те, що на момент укладання шлюбу - 26 січня 2017 року ОСОБА_2 не був здатним розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, суду не надано.

Щодо апеляційної скарги, яка була подана ОСОБА_2 та її доводів, то колегія суддів не вбачає підстав для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Висновок, який було зроблено в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року, а саме: «Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини», ніяким чином не впливає на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та не прийняття до уваги доводів останньої.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його зміни та/або скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба