КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/218/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2151/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., у справі за позовом Національної поліції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської територіальної громади Київської області, про виселення із службового житлового приміщення Національної поліції України, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зі службового жилого приміщення Національної поліції України за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 травня 2019 року розпорядженням № 413 Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області «Про включення до числа службового житлового фонду квартир Національної поліції України, розташованих у будинку за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » включено до числа службового житлового фонду Києво-Святошинського району Київської області квартири Національної поліції України ряд квартир, зокрема, квартиру АДРЕСА_4 .

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 вересня 2019 року № 607 «Про затвердження рішення про надання службової квартири», затверджено рішення керівництва та Центральної житлової комісії Національної поліції України про надання службової трикімнатної квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 на родину з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 , а також видано ордер.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 11 червня 2021 року № 714 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Разом з цим, відповідачі не проживають у службовій квартирі Національної поліції України за адресою: АДРЕСА_6 .

Вказував, що відповідачі фактично проживають за адресою: АДРЕСА_7 .

22 вересня 2021 року позивачем на адреси: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 направлено рекомендованими листами вимогу щодо виселення зі службового жилого приміщення. Зазначені листи повернулись позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання та у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Посилався на те, що відповідачі користуються приміщенням не за призначенням, не проживають в службовому жилому приміщенні Національної поліції та мають інше житло. Поведінка відповідачів свідчить про порушення правил проживання у жилому службовому приміщенні та порушує інтереси позивача і працівників поліції, які потребують поліпшення житлових умов за рахунок відомчого житлового фонду (т. 1 а.с. 1-8).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року вказаний позов задоволено повністю. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зі службового жилого приміщення Національної поліції України за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної поліції України суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 567 гривень 50 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Національної поліції України суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 567 гривень 50 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 на користь Національної поліції України суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 567 гривень 50 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 на користь Національної поліції України суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 567 гривень 50 копійок (т. 1 а.с. 172-178).

Не погодившись з рішенням районного суду, 08 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жогіна О.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 186-195).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. 3, 13, 47, 223, 251, 257 ЦПК України, ст. 125 ЖК України, ст. 7, 19 СК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 78 Закону України «Про Національну поліції».

Вказувала, що суд повинен був залишити позов без розгляду, оскільки позивач двічі підряд не з`явився в судове засідання для розгляду справи по суті. Крім того, на час подання даного позову були наявні підстави для зупинення провадження у справі, оскільки 20 липня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва було відкрито провадження у справі № 640/19948/21за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання звільнення незаконним та поновлення на посаді. При цьому, основною підставою даного позову є факт припинення ОСОБА_1 трудових відносин із Національною поліцією України на підставі наказу про його звільнення з посади першого заступника Департаменту превентивної діяльності, наслідком чого є втрата ним та членами його сім`ї права на службове житлове приміщення. Факти, які повинні бути встановлені у справі № 640/19948/21 матимуть преюдиційне значення для справи № 369/218/22 (у випадку поновлення на роботі), а тому суд першої інтонації зобов`язаний був зупинити розгляд справи.

Також посилалась на те, що судом задоволено вимоги про виселення осіб, які фактично не були заявлені відповідачами у справі, а саме дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідачами вказані їхні батьки, які діють в інтересах дітей.

Вважає, що судом не враховано принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла, що є підставою для висновку про порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини. Судом не розглядалось питання наявності у дітей права та можливості користування іншим жилим приміщенням, у матеріалах справи навіть відсутні свідоцтва про народження дітей або витяги з реєстру актів цивільного стану про народження. Крім того, органом опіки та піклування не надано письмовий висновок щодо правомірності позбавлення дітей житла.

Судом першої інстанції також не враховано, що стаж роботи в органах поліції ОСОБА_1 становить більше 10 років, що відповідно до ст. 125 ЖК України позбавляє можливості позивача виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

У жовтні 2023 року представник Національної поліції України - Медведський В.В. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 1-29).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Жогіна О.О. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. ПредставникНаціональної поліції України - Медведський В.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_3 на час розгляду справи апеляційним судом набув повноліття, а тому був повідомлений про можливість взяти участь у справі за зареєстрованим місцем проживання. Повідомлення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ним адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердила в суді його представник - адвокат Жогіна О.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Начальник Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської територіальної громади Київської області Крушинська А. подала заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника (т. 2 а.с. 33-46, 49-56, 67-68,72-84).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, врахувавши наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 пропрацював в органах поліції тільки 5 років і 7 місяців, не звільнив службове жиле приміщення після припинення трудових відносин з Національною поліцією України, з реєстрації не знявся, чим порушив законні права та інтереси позивача.

Колегія судді не погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності трикімнатної квартири АДРЕСА_5 належить на праві власності державі в особі Національної поліції України (т. 1 а.с. 14).

Наказом Національної поліції України № 82 о/с від 07 листопада 2015 року призначено ОСОБА_1 в порядку переатестування, що прибув з Головного управління МВС України в Донецькій області, головним інспектором, полковником поліції (т. 1 а.с. 26).

Згідно з розпорядженням № 413 Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області «Про включення до числа службового житлового фонду квартир Національної поліції України, розташованих у будинку за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » від 29 травня 2019 року включено до числа службового житлового фонду Києво-Святошинського району Київської області Національної поліції України ряд квартир, зокрема, квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 15-16).

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 вересня 2019 року № 607 «Про затвердження рішення про надання службової квартири», затверджено рішення керівництва та Центральної житлової комісії Національної поліції України про надання службової трикімнатної квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 на родину з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 , а також видано ордер (т. 1 а.с. 17-18).

Наказом Національної поліції України № 714 о/с від 11 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції) (т. 1 а.с. 25).

29 вересня 2021 року позивачем направлено на адресу ОСОБА_1 лист про виселення зі службового приміщення, оскільки його було звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Посилаючись на п. 34 Порядку надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», просив добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 20-24).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства", заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див. рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43).

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема:

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників.

За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини, заява № 7205/02, § 60 - 63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див. рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" (заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 на родину з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 на підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 вересня 2019 року № 607 було надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , а також видано ордер (т. 1 а.с. 17-18).

Разом з тим, наказом Національної поліції України № 714 о/с від 11 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції) (т. 1 а.с. 25).

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що має стаж роботи в органах поліції більше 10 років, тому він та його члени сім`ї на підставі ст. 125 ЖК УРСР не можуть бути виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

До апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 долучив копію трудової книжки, з якої вбачається, що наказом ДГУ від 01 серпня 1996 року його було прийнято на службу в органи внутрішніх справ та наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 2406 о/с було звільнено з органів внутрішніх справ (т. 1 а.с. 203-207).

При цьому, наказом Національної поліції України № 82 о/с від 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 було призначено в порядку переатестування, що прибув з Головного управління МВС України в Донецькій області, головним інспектором, полковником поліції (т. 1 а.с. 26).

Апеляційний суд перевірив такі доводи апелянта та встановив, що Стратегією сталого розвитку "Україна - 2020", схваленою Указом Президента України від 12 січня 2015 року № 5/2015 (далі - Стратегія), після ратифікації Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода), встановлено вектори руху та програми розвитку держави, одним із яких визначено, зокрема, реформу системи органів правопорядку ("правоохоронної системи") (розділ 3).

У пункті 4 "Реформа правоохоронної системи" розділу 3 Стратегії наголошено на потребах "провести функціональні та організаційні перетворення у системі Міністерства внутрішніх справ України" та "чітко розподілити функції із формування політики, що має здійснюватися Міністерством, та реалізації політики, що має здійснюватися окремим центральним органом виконавчої влади у системі Міністерства внутрішніх справ України - Національною поліцією. Політичне управління та професійне керівництво у сфері правопорядку мають бути чітко розмежовані, як це передбачено Європейським кодексом поліцейської етики".

Згідно з пунктом 2 пояснювальної записки до проекту Закону України про Національну поліцію (реєстр. № 2822) цей проект був розроблений та ухвалений для реалізації заходів із реформування органів внутрішніх справ України, його основною метою було визначено "створення Національної поліції в Україні - органу виконавчої влади, який служитиме суспільству і призначений для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічного порядку та громадської безпеки".

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 р. № 641 «Про утворення Національної поліції України» було утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

02 липня 2015 року було прийнято Закон України «Про Національну поліцію України» № 580-VIII, згідно з яким визначено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ліквідація УМВС з одночасним створенням іншого органу - ГУ НП, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі № 420/6852/18 (адміністративне провадження № К/9901/4011/20).

Згідно п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів (п. 10).

Згідно з п. 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівникам міліції, які у визначеному цим Законом порядку прийняті на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до схеми співвідношення спеціальних звань.

Пунктом 13 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції.

Згідно з п. 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які на день набрання чинності цим Законом мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями (а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах), після досягнення вислуги років, що дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", мають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

З наданої позивачем копії наказу голови Національної поліції України № 714 о/с від 11 червня 2021 року про звільнення, законність якого за позовом ОСОБА_1 переглядається судом в адміністративній справі (ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 липня 2021 року відкрито провадження у справі № 640/19948/21), позивач Національна поліції України визнав, що стаж служби ОСОБА_1 (для виплати надбавки за вислугу років в поліції) на день звільнення складає 26 років 08 місяців і 20 днів, а вислуга років для призначення пенсії - 28 років 10 місяців і 11 днів (т. 1 а.с. 25).

Отже, виходячи з того, що органи УМВС було реорганізовано з одночасним створенням Національної поліції України, при цьому, ОСОБА_1 був переатестований та призначений на службу в поліцію, помилковим є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 пропрацював в апараті Національної поліції з листопада 2015 року по червень 2021 року, що становить тільки 5 років 7 місяців.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов до висновку, що відповідач ОСОБА_1 пропрацював в органах внутрішніх справ більше як десять років, а саме з 16 липня 1996 року по день звільнення 11 червня 2021 року, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, позивач стверджував, що відповідачі не проживають у службовій квартирі, тобто не використовують її не за призначенням, на підтвердження чого надав до суду копію позовної заяви ОСОБА_1 до Національної поліції України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та пояснень ОСОБА_1 , в яких він вказав іншу адресу проживання: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 27-42).

Проте надані позивачем докази не свідчать про те, що відповідачі проживають за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_8 .

Так, згідно наявного у справі договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_8 , власником квартири є ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 108-109).

При цьому, згідно довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , з 02 жовтня 2019 року і по теперішній час (т. 1 а.с. 55).

Посилання представника позивача на повернення поштової кореспонденції, відправленої на адресу ОСОБА_1 з вимогою про виселення, з відмітками працівників пошти про відсутність адресата за поштовою адресою не може бути визнано належним доказом зміни адреси місця проживання відповідачів та (або) переїзду відповідачів до нового місця проживання.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі використовують службову квартиру не за призначенням, зокрема, не проведено огляд квартири за адресою: АДРЕСА_1 та не складено відповідні акти про те, що відповідачі там не проживають.

Відповідно до положень ст. 114 ЖК України, знаданням іншого жилого приміщення може бути виселено, у т.ч. робітників і службовців (разом з проживаючими з ними особами), що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей економіки України, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину. Відповідно до законодавства України списки таких підприємств, установ, організацій затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Відповідні роз`яснення містяться і в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами), а саме, оскільки в силу ст.125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Натомість за наданими позивачем до районного суду доказами, зокрема копією наказу, стаж роботи в поліції ОСОБА_1 не переривався, а вислуга ОСОБА_1 визначена більш як 26 календарних років (т. 1 а.с. 25).

З огляду на вищенаведені вимоги законодавства, посилання позивача про те, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання в службовому житловому приміщенні у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з роботи, є неспроможними, оскільки зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення не можуть бути виселені особи, які перелічені у статті 125 ЖК УРСР. Натомість позивачем не запропоновано інше жиле приміщення для відповідачів, куди вони могли б бути переселені.

Відповідачі зазначали, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 є їхнім єдиним житлом, яка отримана ними в стані від будівельників, а тому мали проводити її облаштування протягом певного часу й за свій рахунок. Такі доводи представник апелянта - адвокат Жогіна О.О. підтримала в судовому засіданні апеляційного суду, надавши відповідні пояснення.

Цих обставин позивачем не спростовано, доказів наявності іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) до суду не надано і судом таких не встановлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із займаної службової квартири,не взяв до уваги стаж роботи відповідача ОСОБА_1 у органах внутрішніх справ, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 3 721,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Національної поліції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської територіальної громади Київської області, про виселення із службового житлового приміщення Національної поліції України.

Стягнути з Національної поліції України (ідентифікаційний код 40108578) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 721,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук