Справа № 953/7012/23
Провадження № 2/953/658/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2024 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Бірукової Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя,
02.03.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/7-021 предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 64,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . Відповідно умов договору ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, а також сплатити штрафні санкції у разі невиконання кредитних зобов`язань у визначений термін, а також обов`язок дострокового повернення кредиту у випадках, передбачених договором.
Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира, загальною площею 64,6 кв. м., житловою 43,7 кв. м. розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцеві на підставі договору купівлі - продажу від 04.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д.
Постановою господарського суду Харківської області від 30.03.2011 у справі № Б-39/67-10 (суддя Швидкін А.О.) ФОП ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови підприємницьку діяльність банкрута припинено, строк виконання всіх грошових зобов`язань, та зобов`язань щодо сплати податків і обов`язкових платежів вважається таким, що настав, припинено нарахування неустойки, відсотків та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості, вимоги за зобов`язаннями банкрута, що виникли під час проведення процедур банкрутства, пред`являються в межах ліквідаційної процедури; припинено стягнення з банкрута за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян; скасовано арешти, що накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, у тому числі, податкові застави.
Надалі арбітражним керуючим в рамках ліквідаційної процедури було знято всі обтяження на предмет іпотеки.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2012 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, постанову господарського суду Харківської області від 30.03.2011 у справі №Б-39/67-10 скасовано, провадження у справі припинено.
Однак, в подальшому з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору ОСОБА_2 21.09.2016 року здійснила відчуження предмету іпотеки шляхом укладання договору купівлі-продажу з Відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В.
Позивач зазначає, що відповідно до п. п. 2.1.1.-2.1.9 Іпотечного договору передбачено обов`язок іпотекодавця вживати всіх необхідний заходів щодо захисту від зазіхань будь-яких третіх осіб, без письмової згоди Іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, негайно повідомляти про зміни, що відбулися та відбуваються з предметом іпотеки. Проте Банк свого дозволу на реалізацію предмета іпотеки не надавав. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Станом на сьогодні зобов`язання за договором не виконано, що встановлено рішенням суду під час розгляду справи за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Незважаючи на відсутність в єдиному державному реєстрі запису про іпотеку, Іпотека є чинною для нового власника у відповідності до положень ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», обраний спосіб захисту порушеного права є вірним та обґрунтованим, зважаючи на висновки Великої Палати.
Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року заяву представника позивача задоволено, вжито заходів забезпечення позову.
Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.
Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.
Ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Від представника позивача адвоката Кравцової С.М. надійшла заява, у якій просить проводити розгляд справи без її участі, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення .
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідачів до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Пунктом 1.3 Договору кредиту визначено, що Кредитор укладає в день укладення цього Договору з Позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно квартиру, трикімнатну, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м.,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 315 625, 00 грн. (а.с.27 - зворот)
В забезпечення виконання зобов`язання за Договором кредиту між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір № 825/4-40/9/7-021 від 02 березня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 1975.
Відповідно до пункту 1.2. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 315625 грн. 00 коп., що в еквіваленті складає 62 500 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України.(а.с.33)
Відповідно до пункту 2.1.4. Іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього Договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду,користування.
Відповідно до пункту 2.2.1. Іпотечного договору іпотекодавець має право після повного виконання всіх забезпечених іпотекою вимог без будь-яких обмежень розпоряджатися Предметом іпотеки.
Відповідно до пункту 4.1. Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (а.с.34)
02 березня 2007 року ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, у зв`язку з посвідченням іпотечного договору накладено заборону відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 до припинення або розірвання іпотечного договору, зареєстровано в реєстрі за №1975.(а.с. 35)
02.03.2007 приватним нотаріусом Зубарєвим І.Ю. встановлена заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4582925, та іпотека, реєстраційний номер обтяження 4582572 (а.с.12 зворот, а.с.14-15). Запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено 21.09.2016 на підставі перенесення до спецрозділу ДРРП. Запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек погашено 21.09.2016 на підставі перенесення до спецрозділу ДРРП.
02.02.2012 на предмет іпотеки накладено арешт. Дата, час державної реєстрації: 02.02.2012 13:03:52. Підстава обтяження: ухвала, справа № 2018/1293/2012, 01.02.2012, Київський районний суд м. Харкова. Запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено 03.09.2013 на підставі РІШЕННЯ про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5546790 від 03 вересня 2013 року.
27.02.2012 на предмет іпотеки накладено арешт. Дата, час державної реєстрації: 27.02.2012 09:35:53. Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 31346410, 27.02.2012, державний виконавець Київського ВДВС ХМУЮ Огієнко Б.С. Запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено 26.11.2013 на підставі РІШЕННЯ реєстратора № 8360061 від 26.11.2013 року.(а.с.13-14)
21.09.2016 іпотека щодо нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 припинена, відомості внесено до реєстру 21.09.2016 14:13:37, приватний нотаріус Остапенко Євген Михайлович, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл., індексний номер рішення: 31496744. Проте суд зауважує, що підстав припинення не зазначено.
В той же день 21.09.2016 року укладено договір дарування, серія та номер: 656, виданий 21.09.2016, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., згідно якого право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_1 , паспорт громадянина України , серія та номер: НОМЕР_1 . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31587128 від 27.09.2016 15:42:41, приватний нотаріус Непочатих Вікторія Володитмирівна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
У пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконаная зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Аналогічні положення містить Іпотечний договір №825/4-40/9/7-021 від 02.03.2007 року, за умовами п.2.4.4 якого Іпотекодержатель (позивач) має право у разі невиконання Іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п. п. 2.1.1. - 2.1.10. (2.1.11.) цього договору, вимагати дострокового виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
На підставі приписів Закону та положень договору ПАТ «Укрсоцбанк» було реалізоване право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в судовому порядку. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/3773/14-ц від 19 травня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.
Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_1 не є боржником за основним договором кредиту №825/2-40/1/7-017 від 02.03.2007 та не є стороною Іпотечного договору №825/4-40/9/7-021 від 02.03.2007. Тобто Відповідач не є іпотекодавцем в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку». Нерухоме майно, що є предметом іпотечного договору, набуто ним у власність за договором дарування від 21.09.2016 року.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
У постанові від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 Верховний Суд зазначив, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Серед іншого, Верховний Суд вказав, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно (п. 52 Постанови Верховного Суду № 910/8357/18 від 28.11.2019).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди). Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України положень ч.1, 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку») іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.
Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 не суперечать положенням частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України.
Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності Відповідачу є предметом іпотеки, а тому вимога про визнання права іпотеко держателя підлягає задоволенню.
Щодо вимоги позивача про внесення запису до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна та внесення відповідного запису в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вказаного приміщення, суд виходить з наступного.
Дана вимога по суті є вимогою щодо зобов`язання здійснити дії з державної реєстрації іпотеки й може бути заявлена саме до державного реєстратора у разі відмови в проведенні реєстраційних дій.
Під державною реєстрацією обтяжень, законодавець розуміє офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення обтяжень прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону).
Згідно п. 5 ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дії з відкриття та/або закриття розділу в Державному реєстрі прав, внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження здійснюється державним реєстратором.
Згідно п.1 ч.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.
З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 не є державним реєстратором, тому не може бути належним відповідачем щодо заявленої вимоги.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк», здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру про визнання права іпотекодержателя, стягнувши їх з відповідача.
Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1342,00 грн.
Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6076,38 грн. сплачені останнім при зверненні до суду з позовом.
Керуючись ст.ст. 2,4, 6-13,19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст.15,16,575, 576, 583 Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», суд
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір в розмірі 6076 грн грн. 38 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено у встановленому законом порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній у зв`язку з релігійними переконаннями, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 15.01.2015 Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
СУДДЯ: Т.В. Юрлагіна