Номер провадження: 22-ц/813/2231/24
Справа № 496/4373/22
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2023, у складі судді Пендюри Л.О.

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання відповідачів не чинити їй перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з будинку без надання іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власницею зазначеного вище житлового будинку. У будинку зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_2 її онука ОСОБА_3 та стороння людина чоловік її доньки ОСОБА_4 , який зареєстрований у своїх батьків. На протязі багатьох років відповідачі знущаються з неї, створюють їй такі умови, що вона змушена йти з дому і шукати захисту у сусідів. Вона неодноразово зверталась до органів поліції з заявами про знущання з неї її кривдниками, але це виявилось безрезультатно. Наразі вона боїться за своє життя, тому що відповідачі погрожують, що якщо вона не перестане на них скаржитись, влаштують її у психіатричну лікарню.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2023 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд, відмовляючи у задоволені позову віднісся до позивача упереджено, не звернув уваги на кількість скарг на незаконні дії відповідачів по справі, не дав можливості допитати свідків, не взяв до уваги вік та стан здоров`я позивача та непристойну поведінку відповідачів. Також позивач зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо того, що відповідачами було здійснено будівельні роботи у належному ОСОБА_1 будинку, оскільки матеріали справи не містять доказів причетності відповідачів до здійснених будівельних робіт.

08.01.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про допит свідків, в якому просить суду викликати та допитати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу та їх представників, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори 09.08.89 і зареєстрованого в реєстрі за N 1-1723, належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають позивач, а також відповідач ОСОБА_2 , яка є дочкою позивача, та онука позивача ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , чоловік дочки позивача, не зареєстрований у даному житловому будинку, але фактично там проживає, що сторонами не оспорюється.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення відповідачами правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному будинку, а отже не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК України, для виселення відповідачів із спірного житла.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

В той же час, ч. 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З аналізу наведеної норми слідує, що для застосування положень цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог надані докази неодноразового звернення до органів поліції з заявами з приводу неправомірних дій відповідачів.

Відповідно до відповіді Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області N 43/1-1587 від 21.04.2020 року на звернення ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході перевірки її повідомлення, зареєстрованого в ЖЄО 07.03.2020 року за N 1436, на ОСОБА_2 складено протокол за ст. 173* ч. 1 КУпАП. За результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 05.06.2020 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

17.12.2021 відносно ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого він 04.12.2020 близько 00.30 год, знаходячись за місцем свого мешкання АДРЕСА_2 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою.

За результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 25.03.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

З листів Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області (нині ВП N 2 Одеського РУП N 2 ГУНП в Одеській області) за зверненням ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході проведення перевірки її повідомлень, зареєстрованих в ЖЄО 12.08.2020 за N 5746 та 26.11.2019 за N 7618, було проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про недопущення правил поведінки в сім`ї та за межами.

Відповідно до відповідей ВП N 2 Одеського РУП N 2 ГУНП в Одеській області на звернення ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході відпрацювання її повідомлень, зареєстрованих в ЖЄО 14.07.2022 за N 4412, 18.07.2022 за N 4514, 05.10.2022 року за N 6381 неодноразово було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою двері ніхто не відчинив. Встановити місцезнаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надалось можливим. При встановленні їхнього місця знаходження їх буде притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства.

Із медичної документації КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" ООР вбачається, що позивач має ряд хронічних захворювань, неодноразово зверталась до лікувальних установ за медичною допомогою та повідомляла лікарям про погіршення стану здоров`я внаслідок травм, одержаних, зокрема, від побиття родичами (донькою, зятем, онукою), зі слів ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Одеського психоневрологічного диспансеру N 10 від 17.03.2021 ОСОБА_1 неодноразово оглядалася лікарем психіатром. Під наглядом лікаря психіатра не перебуває.

Отже, хоча зазначені вище докази свідчать про звернення ОСОБА_1 , але не доводять факту багаторазового повторного вчинення відповідачами порушення правил співжиття та антигромадської поведінки, оскільки сам факт звернення не є об`єктивною ознакою існування порушення прав.

Викладені вище обставини свідчать про те, що між мешканцями житлового будинку наявні сімейні конфлікти, проте в силу суб`єктивного сприйняття, продиктованого негативним ставленням один до одного, ще не є підставою, яка з огляду на вимоги закону щодо житлових прав, є підставою для виселення осіб.

При цьому позивачем не надано доказів здійснення щодо відповідачів заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу, вжитих на зборах жильців будинку, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів.

Доказів про вчинення протиправних дій щодо порушення правил співжиття, псування майна відповідачами, а також псування майна позивачем суду не надано.

Натомість вбачається, що за час спільного проживання відповідачами було добудовано належний позивачці житловий будинок та зроблено в ньому ремонт.

Факт реконструкції відповідачами житлового будинку з надвірними спорудами, також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна N309302128 від 08.09.2022, в якій загальна площа житлового будинку відрізняється від площі житлового будинку, який позивачка успадкувала в 1989 році, та становить 118 кв. м, в тому числі житлова 50,50 кв. м, наявні нові надвірні споруди: льох з шийкою, гараж-сарай, вбиральня, сарай, сарай, огородження, мостіння, цистерна, а також накладними, чеками та квитанціями про придбання будівельних матеріалів, вікон, дверей тощо.

Відповідачем ОСОБА_2 надані чеки та квитанції про придбання сантехніки, меблів, побутової техніки, а також про сплату комунальних послуг.

Доводи позивачки про те, що відповідачі здійснювали добудову належного їй житлового будинку та надвірних споруд без її згоди суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги так як доказів того, що позивач зверталась до відповідних органів з заявами про здійснення незаконного будівництва суду не надано.

Твердження позивача про те, що відповідачі застосовують до неї фізичне насилля, погрожують та знущаються над нею формуються лише на її численних письмових поясненнях, які долучені нею до справи, проте належних та допустимих доказів, які б доводили вказані пояснення апелянтом не надано.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги письмові пояснення свідків (знайома позивача, її син та невістка) та відхиляє заявлене позивачем клопотання про виклик вказаних свідків для надання пояснень, оскільки позивач приймала участь у суді першої інстанції, проте не зазначила та не обґрунтувала неможливість подання вказаного клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідно до частини третьої ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі приймати докази, які не були подані до суду першої інстанції, якщо учасник справи не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження систематична протиправна поведінка відповідачів щодо позивачки, псування та руйнування ними належного їй нерухомого майна, безпосередньої винності відповідачів у створенні неможливих умов для проживання позивачки з ними в одному будинку, а також доказів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідачів, а тому підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, що належить позивачу з підстав передбачених ст. 116 ЖК України, у суду немає.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2023 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 16.02.2024

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева