П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 363/1767/23

Провадження: № 22-ц/824/5228/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Томіної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Свєтушкіної Д. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 21.12.2019 року він був власником транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta, 2016 року випуску. 03.04.2020 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. 23.06.2021 року між ним та ОСОБА_2 бувукладений договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу № 3245/2021/264378. На теперішній часшлюб між ними не розірваний, проте з липня 2021 року вони як подружжя не проживають, не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, не мають спільного бюджету. У грудні 2021 року йому, позивачу, стало відомопро те, що відповідачкабез його відома тазгоди відчужила ТЗ на користь іншої особи на підставі договору купівлі-продажу. Вважаючитакі дії відповідачкинезаконними та такими, що порушують його право спільної сумісної власності на ТЗ, просив суд стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta, 2016 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов): НОМЕР_2 в розмірі 186 794,17 грн в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Томіна О. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка відчужила ТЗ, який був придбаний нею в період шлюбу, тобто, вказаний автомобіль був спільною власністю подружжя. Відчуживши вказаний ТЗ без годи позивача, відповідачка позбавила останнього права сумісної власності на автомобіль. Поза увагою суду залишилось і те, що відповідачка та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах позивача, уклали саме договір купівлі-продажу автомобіля, а не договір дарування. При цьому, такий договір купівлі-продажу є чинним, недійсним в судовому порядку не визнавався. Вказала і про те, що відповідачка не надала жодних доказів на підтвердження факту надання позивачем згоди на відчуження автомобіля, отримання ним половини коштів від його реалізації, або використання набутих з продажу коштів в інтересах сім`ї.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Яровий О.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечив проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на вірність висновків суду першої інстанції щодо укладення між сторонами саме договору дарування, що змінило правовий статус спірного майна. Також зазначив, що в ході судового розгляду представник позивача не заперечував того факту, що, укладаючи під видом договору купівлі продажу автомобіля, договір дарування, позивач не отримував грошових коштів від даного правочину, що також свідчить про укладення договору дарування спірного автомобіля. Отримавши автомобіль в дар, відповідачка мала право розпорядитися ним на власний розсуд як своїм індивідуальним майном. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити як необґрунтовану.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 21 грудня 2019 року ОСОБА_1 на праві власності належав автомобіль марки Volkswagen, модель Jetta, загальний легковий-загальний седан-В, 2016 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов): НОМЕР_2 .

03 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина ОСОБА_5 (а.с. 49).

18 травня 2021 року ОСОБА_1 довіреністю уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися та експлуатувати (керувати, обміняти, передати в оренду, продати або подарувати ОСОБА_2 ) автомобіль марки Volkswagen, модель Jetta, при необхідності зняти автомобіль з обліку в територіальному сервісному центрі Регіонального сервісного Центру МВС України та подарувати або продати за ціну та на умовах на свій розсуд з правом отримання належних йому грошей (а.с. 9).

23 червня 2021 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta реєстраційний номер НОМЕР_3 № 3245/2021/264378 (а.с. 11).

Рішенням Вишгородського районного суду Київсько/ї області від 22 грудня 2022 року стягнуто зі ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 жовтня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 50-51).

Згідно листа від 01.03.2023 року № 31/10-3245-90 Територіального сервісного центру № 3245 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області та договору купівлі продажу транспортного засобу № 3245/2021/2960966, 04 грудня 2021 року ОСОБА_2 за 20 000 грн. продала автомобіль марки Volkswagen, модель Jetta, загальний легковий-загальний седан-В, 2016 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов): НОМЕР_2 ОСОБА_6 (а.с. 14).

Згідно консультаційного висновку ТОВ «Бізнес Ассіст» щодо орієнтиру вартості транспортного засобу від 16 березня 2023 року, орієнтир вартості транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta vin НОМЕР_2 станом на 04.12.2021 року міг становити 290 709 грн.

08 травня 2023 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 52-53).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 23.06.2021 року від позивача у власність відповідачки відбулась безоплатна передача спірного автомобіля, тобто, насправді між ними було вчинено договір дарування транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta, отже, з 23.06.2021 року зазначений транспортний засіб став особистою приватною власністю відповідачки, що виключає його поділ між подружжям та відшкодування половини його вартості.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У статті 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватно власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

З матеріалів справи убачається, що відповідачка придбала спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_2 посилалась на те, що спірний автомобіль вона придбала в інтересах сім`ї, оскільки мала необхідність у вирішенні сімейних питань, надання медичної та іншої допомоги дитині. Згідно умов договору купівлі-продажу вартість автомобіля становила 30 000 грн. Вказану суму вона, ОСОБА_2 , передала ОСОБА_3 , яка, у свою чергу, повинна була передати кошти ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_1 взагалі не приймав участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, вона, відповідачка, була змушена продати вказаний автомобіль. Вважала, що відчуження ТЗ відбулось за усною згодою позивача. Після отримання коштів з реалізації автомобіля вона запропонувала передати позивачу частину коштів, однак останній відмовився їх отримувати, та просив використати кошти на користь дитини. Продаж ТЗ відбувся в інтересах сім`ї, кошти, що були отримані з продажу, були використані на утримання спільної дитини.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 04.12.2021 року за згодою позивача та/або в інтересах сім`ї відповідачкою суду надано не було.

Посилання відповідачки на надання ОСОБА_1 усної згоди на продаж автомобіля є лише її припущенням, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також відповідачкою не зазначено та не надано жодного доказу на підтвердження факту придбання у позивача автомобіля за її особисті кошти.

Отже, відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а тому висновок суду першої інстанції про те, що спірний транспортний засіб став особистою приватною власністю відповідачки є помилковим.

Обґрунтовуючи відмову в позові з тих підстав, що договір купівлі-продажу ТЗ від 23.06.2021 року, за яким відповідачка придбала автомобіль у позивача, є удаваним, суд першої інстанції фактично послався лише на показання свідка ОСОБА_3 , яка зазначила суду про те, що кошти за договором купівлі-продажу ТЗ від 23.06.2021 року не передавались.

В той же час, такі пояснення ОСОБА_3 , яка між іншим, є матір`ю відповідачки, тобто, зацікавленою стороною, суперечать позиції відповідачки щодо придбання нею автомобіля, а тому суд першої інстанції не повинен був приймати такі показання. Крім того, вказаний свідок не заперечувала в суді факт укладання саме договору купівлі-продажу ТЗ, а не дарування.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що дійсність договору купівлі-продажу ТЗ від 23.06.2021 року, та/або його удаваність сторони не оспорюють, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави входити в обговорення вказаного питання.

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того факту, що відповідачка придбала вказаний автомобіль у позивача за її особисті кошти, колегія суддів вважає, що укладення між подружжям договору купівлі-продажу автомобіля під час перебування у шлюбі мало на меті не припинення правового статусу цього майна, як спільної сумісної власності, а навпаки.

Ураховуючи, що відповідачка розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя (транспортним засобом) на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди чоловіка ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, колегія суддів ураховує, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Як зазначено вище, на підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля позивач надав суду консультаційний висновок ТОВ «Бізнес Ассіст» щодо орієнтиру вартості транспортного засобу від 16 березня 2023 року, згідно якого орієнтир вартості транспортного засобу Volkswagen, модель Jetta vin НОМЕР_2 станом на 04.12.2021 року міг становити 290 709 грн, тобто, половина вартості вказаного транспортного засобу складає 145 354,50 грн.

Однак, позивач просить суд стягнути на свою користь 186 794,17 грн, які розраховані адвокатом позивача станом на 19.03.2023 року за формулою стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи із суми заборгованості у розмірі 290 709 грн (290 709 грн + 82 879,34 грн (інфляційні втрати)/2=186 794,17 грн).

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

З урахуванням приписів ЦПК України, проведений представником позивача розрахунок не є належним доказом дійсної орієнтовної вартості спірного автомобіля на час поділу майна, а тому не приймається колегією суддів до уваги.

Належним доказом орієнтовної вартості спірного автомобіля в даному випадку є лише консультаційний висновок ТОВ «Бізнес Ассіст» щодо орієнтиру вартості транспортного засобу від 16 березня 2023 року, а тому розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачаза належну йому 1/2 частку у праві власності на автомобіль Volkswagen, модель Jetta, 2016 року випуску, який був перереєстрований на іншу особу, становить 145 354,50 грн.

При цьому, колегія суддів ураховує, що відповідачкою ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вартості транспортного засобу на час вирішення спору і не спростовано визначений у висновку оцінювача розмір орієнтовної ринкової вартості спірного майна.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом судовий збір сплачено розмірі 1867,94 грн, а за подання апеляційної скарги у розмірі 2801,91 грн.

У зв`язку із скасуванням рішенням суду першої інстанції та ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (77,81%) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 633,61 грн.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Томіної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля засобу Volkswagen (модель Jetta, 2016 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов): НОМЕР_2 ) у розмірі 145 354, 50 грн (сто сорок пять тисяч триста п`ятдесят чотири) грн 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 3 633,61 грн (три тисячі шістсот тридцять три) грн 61 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура