Справа № 214/140/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 лютого 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

представника відповідача адвоката Чепурнової О.В.,

у відсутність сторін, третьої особи, представника третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та поділ майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток, поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з первісним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд: встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2013 року та по теперішній час; визнавши спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та здійснити поділ вказаного нерухомого майна між сторонами шляхом визнання за нею права власності на частину зазначеного майна та на частину за ОСОБА_2 . В обґрунтування вимог зазначено, що з 18 вересня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого мають двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу на початку 2013 року між ними почали виникати сварки, відповідач її сильно образив та вона повідомила про намір розлучитись. Наступного дня відповідач показав їй зареєстровану у суді позовну заяву про розірвання шлюбу, вона не заперечувала. Однак протягом місяця відповідач попросив у неї пробачення і з того часу вони по теперішній час проживають разом. Починаючи з 1999 року по теперішній час вони мають спільний бюджет, разом виховують дітей, працюють, ведуть бізнес, придбавають майно, святкують свята та взагалі мешкають як чоловік та дружина і відносини мають характер сімейних. Однак у 2019 році вона дізналась, що їх шлюб ще у 2013 році було розірвано, хоча вони вона у 2013 році цікавилась цим питанням, юрист завірив її, що якщо вона не брала участі у судовому засіданні та не отримувала судового рішення, то справу було закрито. Доказом того, що у них є спільний бюджет є також той факт, що з моменту реєстрації шлюбу дотепер вона сплачує комунальні послуги, де вказано власником відповідача, але сплата з її картки. Під час шлюбу ними було придбано ряд нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яку вони придбали під час шлюбу, однак євроремонт було розпочато у 2013 році і остаточно все зроблено і куплено у 2018 році. Також було придбано будинок АДРЕСА_2 , де в договорі купівлі-продажу було зазначено, що її чоловік ОСОБА_2 надав згоду на купівлю цього будинку, як її чоловік. Тому просить задовольнити вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та поділ майна, де ОСОБА_2 просить суд: встановити факт проживання його та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2013 року та по теперішній час; визнати спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які мешкають з 01 травня 2013 року по теперішній час без реєстрації шлюбу буд. АДРЕСА_3 ; здійснити поділ зазначеного майна шляхом визнання за ним права власності на частину зазначеного майна та на частину за ОСОБА_1 . В обґрунтування вимог зазначив, що з 18 вересня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 , від якого мають двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . На початку 2013 року між ними почали виникати сварки, він її сильно образив та відповідачка повідомила про намір розлучитись. Наступного дня він приніс їй зареєстровану у суді позовну заяву про розірвання шлюбу, вона не заперечувала. Однак протягом місяця він попросив у ОСОБА_1 пробачення і з того часу вони по теперішній час проживають разом, мають спільний бюджет, разом виховують дітей, працюють, ведуть бізнес, придбавають майно, святкують свята та взагалі мешкають як чоловік та дружина і відносини мають характер сімейних. Однак у 2019 році від дружини він дізнався, що їх шлюб ще у 2013 році було розірвано, хоча він вважав, що якщо він не брав участі у судовому засіданні та не отримував судового рішення, його заяву залишено без розгляду. Доказом того, що у них є спільний бюджет є також той факт, що з моменту реєстрації шлюбу дотепер відповідачка сплачує комунальні послуги, де його вказано власником житла, але сплата з її картки. Під час шлюбу ними було придбано ряд нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яку вони придбали під час шлюбу, однак євроремонт було розпочато у 2013 році і закінчено у 2016 році. Також було придбано будинок АДРЕСА_2 , де в договорі купівлі-продажу було зазначено, що він, як її чоловік, надав згоду ОСОБА_1 на купівлю цього будинку. Тому просить задовольнити вимоги.

В ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вимоги уточнив та в редакції позовної заяви від 25.04.2023 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя буд. АДРЕСА_3 ; визнавши за ним та відповідачкою права власності по частині зазначеного майна за кожним.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду 07 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з виявленням недоліків після відкриття провадження.

За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №177 від 29 вересня 2021 року та протоколу матеріали цивільної справи передано в провадження судді Євтушенку О.І.

Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року справу прийнято до провадження з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та поділ майна прийнято до розгляду з об`єднанням в одному провадженні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 з вимогами за первісним позовом ОСОБА_1 для їх спільного розгляду.

За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №38 від 03 травня 2022 року та протоколу матеріали цивільної справи передано в провадження судді Ткаченку А.В.

Ухвалою суду від 05 травня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (за первісним та зустрічним позовами).

Ухвалою суду від 28 березня 2023 року відмовлено у затвердженні мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14 листопада 2022 року.

Протокольною ухвалою суду від 12 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (за первісним та зустрічним позовами) ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду від 25 квітня 2023 року, прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в уточненій редакції зі зменшенням розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 26 липня 2023 року за клопотанням представника третьої особи адвоката Вязанкіної Н.П. витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та повний Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 18 вересня 1999 року Виконавчим комітетом Мар`янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, актовий запис №15. Витребувано у Приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кучман Ірини Іванівни належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо укладення 08 травня 2018 року договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими побудовами за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, зареєстрованого в реєстрі за №1579.

У судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України.

У матеріалах справи містяться заява позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності: на заявлених вимогах наполягає, проти зустрічного позову не заперечує (тогм 1 а.с. 192).

Представник відповідача адвокат Чепурнова О.В. у судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримала з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві, вимоги первісного позову визнала повністю.

У відзиві на позов відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 зазначені обставини, аналогічні викладеним у первісній позовній заяві, заявлені вимоги визнає та бажає розділити будинок, оскільки він, як чоловік, при його купівлі надавав згоду.

У письмових поясненнях третьою особою ОСОБА_3 зазначено, що сторони у даній справі зловживають своїми процесуальними правами, оскільки відповідач ОСОБА_2 звертається із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , який є аналогічним первісному позову та ставить одні й ті ж вимоги. З огляду на первісні та зустрічні позовні вимоги вважає, що вони є надуманими і штучними, оскільки ні позивач за первісним позовом, ні відповідач за зустрічним позовом не мають спору щодо встановлення факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбув період з 01 травня 2013 року по теперішній час. І також не оспорюють права кожного з них на зазначене майно, а саме: квартиру та домоволодіння, що само по собі виключає наявність спору, бо зазначений спір сторони можуть вирішити в позасудовому порядку. Тому просить відмовити у задоволенні первісних та зустрічних вимог.

Допитана судовому засідання свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з ОСОБА_7 вони познайомилися у 2014 році, вона проживала в с. Грушівка Апостолівського району та працювала в сільській раді діловодом. Багрич Леся разом з ОСОБА_8 придбали у 2014 році будинок в АДРЕСА_4 , а вона виписувала їм довідки про склад сім`ї, щоб переоформити газ, світло та податок на землю. ОСОБА_2 та ОСОБА_9 всі сприймали як сімейну пару, оскільки вони спів мешкали. Зі слів ОСОБА_10 вони з ОСОБА_8 проживали декілька років у м. Кривому Розі і планували дитину. З ОСОБА_8 та ОСОБА_11 вони зустрічалися на дитячих святах, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у 2016-2017 р.р. в с. Мар`янівка побудували СТО та кафе, які вони відвідували. Її син спілкувався з дітьми ОСОБА_14 та ОСОБА_11 ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Інші, заявлені стороною позивача за зустрічним позовом та третьою особою для допиту свідки, вкотре у судове засідання не з`явилися, їх явка учасниками процесу не забезпечена. На допиті свідків зі сторони позивача за зустрічним позовом, представник ОСОБА_17 не наполягала.

Вислухавши доводи представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 вересня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року між ними розірвано (том 2 а.с. 59).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року залишено без змін (том 1 а.с. 178-180).

У період шлюбу сторін, 12 серпня 2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,57 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. (том 1 а.с. 9-10).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Установивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про доведеність позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 факту придбання квартири по АДРЕСА_5 у період шлюбу, а тому з також врахування визнання відповідачем за первісним позовом позову, вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, 08 травня 2018 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, придбала житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входить: один житловий будинок літ. А-1 загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., паркан № 1, басейн № 3, погрібник «В пд.», вбиральня «Г» (том 1 а.с. 11-12), на визнанні спільною сумісною власністю якого та поділі заявляє вимоги позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 (зазначення в тексті зустрічного позову будинку АДРЕСА_6 суд приймає за описку).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, у редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Як на підставу вимог позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилається на акту депутатського обстеження від 15 вересня 2020 року, складеного депутатом Зеленодольської міської ради від виборчого округу № 23 Скрипник В.М. за участю свідків, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2013 року по теперішній час проживають однією сім`єю як чоловік та жінка, ведуть спільне господарство, виховують дітей та займаються спільно бізнесом у сфері сільського господарства. Адреса, за якою проживає сім`я ОСОБА_18 : АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 13).

Староста с. Мар`янське ОСОБА_19 у довідці від 25.11.2020 зазначив лише про факт проживання по АДРЕСА_7 ОСОБА_2 з 2002 року, оскільки він є власником указаного житлового будинку (том 1 а.с. 95).

Зазначення у платіжних документах про сплату за комунальні послуги РНОКПП ОСОБА_1 при вказівці платником послуг ОСОБА_2 свідчить скоріш про помилку в платіжних документах та не переоформленні належним чином рахунків, чим про підтвердження заявленогосторонами факту.

Інших доказів на підтвердження заявлених вимог ні позивачем за первісним позовом, ні позивачем за зустрічним позовом, не надано, хоча метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

При цьому в контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22 (провадження № 61-10702св23) зазначив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року залишено без змін. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що як позивач, так і відповідач в день призначення для розгляду справи 18 березня 2013 року, надали до суду письмові докази, в яких позивач наполягав на задоволенні позову, а відповідач не заперечувала, чим виразили свою волю та дійсні наміри в день ухвалення судового рішення. Заява відповідача ОСОБА_1 від 18 березня 2013 року адресована Апостолівському районному суду про визнання позову про розірвання шлюбу, що свідчить про обізнаність відповідача про існування порушено щодо неї справи в суді та її підстав. Доводи відповідача щодо того, що при придбанні за договором купівлі-продажу від 08 травня 2018 року житлового будинку, позивач ОСОБА_2 надав згоду, як її чоловік, не спростовують висновків суду про наявність підстав для розірвання шлюбу за рішенням суду від 18 березня 2013 року (том 1 а.с. 178-180).

До того ж положеннями статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» 1 липня 2010 року № 2398-VI (далі Закон № 2398-VI) визначено, що актовий запис цивільного стану анулюється на підставі: 1) рішення суду; 2) висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом. Заява про анулювання актового запису цивільного стану подається заінтересованою особою до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника або за місцем зберігання актового запису цивільного стану, який підлягає анулюванню.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відомості про анулювання актового запису про розірвання шлюбу сторін відсутні (том 2 а.с. 131-133), а згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Суд також звертає увагу на той факт, що в апеляційній скарзі відповідач у справі № 171/443/13-ц зазначила про те, що дізналась про факт розірвання шлюбу, коли позивач ОСОБА_2 запропонував у січні 2020 року одружитись (том 1 а.с. 178), що не відповідає тексту зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі, який зазначив про те, що про факт розірвання шлюбу він дізнався від ОСОБА_1 у 2019 році (том 1 а.с. 91 зворот).

Суд також приймає до уваги надані третьою стороною у справі ОСОБА_3 письмові докази, відповідно до яких ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_20 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_21 , батьком яких у свідоцтві про народження дітей зазначений ОСОБА_2 (том 1 а.с. 73, 74 копії свідоцтв), що ним не заперечується, а належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16)

Крім того, 16 січня 2020 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з березня 2013 року по квітень 2019 року, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, предметом спору якого є ряд рухомого та нерухомого майна.

Позовну заяву по цій справі ОСОБА_1 подано 13 січня 2021 року, тобто після пред`явлення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , що ставить під сумнів дійсність обставин заявленим вимогам.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не довели факту проживання їх однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 травня 2013 року по дату подання первісного позову до суду (13 січня 2021 року), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в цій частині, та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 повністю, оскільки останній не довів поширення на спірний будинок правового режиму спільного сумісного майна, бо за обставин цієї справи спірний будинок набутий відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 після розірвання шлюбу.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням вимог, позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений нею при поданні позову до суду, пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити первісний позов ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та поділ майна частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,57 кв. м., житловою площею 27,2 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши їх частки рівними, тобто по 1/2 частці за кожним.

В порядку поділу майна, що належить на праві спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину за кожним квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,57 кв. м., житловою площею 27,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток, поділ майна повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Представник відповідача адвокат Чепурнова Олена Володимирівна, адреса робочого місця: АДРЕСА_8 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник третьої особи адвокат Вязанкіна Наталія Петрівна, адреса робочого місця: АДРЕСА_9 .

Повний текст рішення складено 09 лютого 2024 р.

Суддя А.В. Ткаченко