справа № 619/4313/23
провадження № 2/619/68/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2024 року Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді - Остропілець Є.Р.
за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення боргу за розпискою»,-
В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого останньому позивач надав в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США (двадцять тисяч доларів США 00 центів).
Договір позики було укладено у вигляді розписки, написаної та підписаної відповідачем власноруч, яка одночасно є підтвердженням факту передачі позивачем та отриманням відповідачем грошових коштів у сумі 20 000 доларів США.
Згідно з умовами договору, які були викладені в розписці, відповідач повинен був повернути позивачу гроші до 20.04.2020 включно ( у розписці помилково зазначено 20.04.2019 ).
Однак, відповідач своїх зобов`язань не дотримався і грошові кошти позивачу до встановленої дати не повернув.
В судове засідання позивач та його представник адвокат Фалєєва Л.Л. не з`явилися, в поданій до суду заяві представник позивача - адвокат Фалєєва Л.Л. позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Розгляд справи просила проводити за їх відсутності та без фіксації технічними засобами, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, при цьому не надав відзив на позов, тому справа розглядається в заочному судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом було достовірно встановлено, що 09 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого останньому позивач надав в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США (двадцять тисяч доларів США 00 центів).
Договір позики було укладено у вигляді розписки, написаної та підписаної відповідачем власноруч, яка одночасно є підтвердженням факту передачі позивачем та отриманням відповідачем грошових коштів у сумі 20 000 доларів США.
Згідно з умовами договору, які були викладені в розписці, відповідач повинен був повернути позивачу гроші до 20.04.2020 включно ( у розписці помилково зазначено 20.04.2019 ).
Однак, відповідач своїх зобов`язань не дотримався і грошові кошти позивачу до встановленої дати не повернув.
Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Разом з тим, згідно ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 14 ЦК України, виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Визначальні принципи здійснення права власності закріплені ст.319 Цивільного кодексу України, а саме: власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вищевказаного правила розписка про отримання позики є тим належним та допустимим доказом, що посвідчує передання позикодавцем позичальником визначеної в ній грошової суми.
Згідно з позицією і Верховного Суду, викладеної, зокрема у постановах від 18.07.2018 у справі №398/3334/14-ц та від 28.11.2018 у справі № 564/2736/15-ц, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Боргова розписка, яка власноруч написана Відповідачем, відповідає формі встановленій для договору позики, що передбачена ст.1047 Цивільного кодекс) України.
Обов`язок позичальника повернути позику визначений приписами ст. 629 ЦК України, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами, та ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1); позика вважається повернутою в момент передачі позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, ш позичалася, на його банківський рахунок (частина 3).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із вимогами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв лілового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно з положеннями ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до ст.629 ЦК України, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Боржник, згідно з ст.625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник, відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Термін виконання зобов`язання за договором позики настав, а тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з 21.04.2020.
Нормами ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
За приписами статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 30.05.2018 у справі № 361/7035/16-ц, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня.
Крім того, згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведення іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Відповідно до встановленого Національним банком України та розміщеному на сайті за адресою bank.gov.ua курсу станом на 28.08.2023 долар США коштує 36,5686 гривень.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Позикодавець, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 Цивільного кодексу України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-36цс14.
Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 320/1260/16-ц викладено правову позицію, відповідно до якої у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню інші складові грошового зобов`язання (Пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/3519/12 зазначила про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
За правилом, встановленим ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, період користування відповідачем позиковими коштами, отриманими від позивача 09.11.2019, починається 10.11.2019 та закінчується 20.04.2020.
У зв`язку із тим, що розмір процентів у договорі позики від 09.11.2019 між позивачем та відповідачем визначений не був, для його розрахунку враховується облікова ставка НБУ в день.
Строком нарахування процентів є період з 10.11.2019 по 20.04.2020, тобто період користування відповідачем позиковими коштами.
Проценти за користування позиковими коштами розраховуються за формулою:
Проценти = Пх (ОСНБУ/365/ЮО%) х Кд
ОСНБУ - облікова ставка Національного банку України
Кд - кількість календарних днів користування позиковими коштами
Розрахунок процентів за користування позиковими коштами, які відповідач має сплатити на користь позивача наведений у таблиці.
731372,013.12.2019 30.01.20204913,50,03713259,77
731372,031.01.2020 12.03.20204211,00,039215,29
731372,013.03.2020 20.04.20203910,00,0277701,35
У відповідності з нормами ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою передбачено: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1); боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом (частина 2).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.03.2018 у справі № 662/642/15-ц передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених витрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахування 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами.
Три проценти річних від простроченої суми розраховується за формулою:
Сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100
С - сума заборгованості;
Д - кількість днів прострочення.
Отже сума санкції, з урахуванням того, що з 21.04.2020 до 28.08.2023 минуло 1225 днів, складає:
Відповідно до Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (стаття 258). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (стаття 261).
Строк позовної давності за договором позики від 09.11.2019 спливав 20.04.2023.
Однак, з 24.02.2022 з 05.30 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на території України введено воєнний стан, який продовжено Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023 та № 451/2023 від 26.07.2023 до 05.30 16.11.2023.
Отже останній день строку позовної давності припадає на час дії воєнного стану в Україні.
Відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, введеного в дію Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, строк позовної давності за договором позики від 09.11.2019, укладеного між позивачем та відповідачем, продовжений на строк дії воєнного стану в України, внаслідок чого дана позовна заява подається в його межах.
Докази згідно вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
У відповідності до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Згідно з п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Як убачається з довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 691976 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи з 06.06.2023.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 14, 16, 192,202, 253, 256, 257, 317, 524, 526, 527, 533, 536, 545, 610, 612, 629, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 8 453,23 гривні (вісім тисяч чотириста п`ядесят три гривні 23 копійки).
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня оголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Є. Р. Остропілець