Провадження № 22-ц/824/4799/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року про відмову у забезпеченні позову у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, яку обґрунтовує тим, що 20.04.2013 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

Також під час подружнього життя сторонами було набуто наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 84,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:008:5011 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4); земельна ділянка кадастровий номер 0:04:004:0032 за адресою: АДРЕСА_2 , на якому у подальшому було збудовано житловий будинок загальною площею 187, 6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 24, 24); квартира загальною площею 26,3 кв.м. розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Право власності на спірне майно зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Вказує, що на сьогоднішній день йому достовірно відомо, що ОСОБА_2 почала активні пошуки покупців нерухомого майна, яке є спірним та зареєстроване на її ім`я. Одним з варіантів відчуження майна, який також розглядає ОСОБА_2 є можливість перереєстрації нерухомості на власних родичів.

Вказує, що відповідач вчиняє активні дії щодо виселення його з житла, змінила замки у будинку та обмежила право користування майном.

На підставі вищезазначеного, заявник вказує, що оскільки предметом спору є поділ майна, набутого в період шлюбу, відповідач має змогу відчужити зареєстроване за ним в період шлюбу майно, а тому з метою недопущення майбутнього невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

житловий будинок загальною площею 84,9 кв.м розташований за адресою: АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:008:5011 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4);

земельну ділянку кадастровий номер 0:04:004:0032 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на якій в подальшому було збудовано житловий будинок загальною площею 187,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 24, 24);

квартиру загальною площею 26,3 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Від заінтересованою особою надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечує проти її доводів та просить залишити її без задоволення, при цьому зазначає, що 06.11.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір який передбачає, що все набуте у шлюбі майно належить на праві власності тому з подружжя, на чиє ім`я його зареєстровано, а тому вважає, що апелянт умисно приховує правовий статус спірного майна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення до подачі позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник просив суд задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на: житловий будинок загальною площею 84,9 кв.м розташований за адресою: АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:008:5011 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4); земельну ділянку кадастровий номер 0:04:004:0032 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на якій в подальшому було збудовано житловий будинок загальною площею 187,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 24, 24); квартиру загальною площею 26,3 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

При цьому, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснює реальні заходи щодо продажу спірного майна. Крім того, заявник не надав суду звіт про оцінку спірного майна (житлового будинку, земельної ділянки та квартири) та відповідно не підтвердив, що вартість спірного майна у Києво-Святошинському (нині Бучанському) районі є більшою ніж вартість спірного майна, яке територіально знаходиться у м. Києві.

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення до подачі позову, позаяк саме лише посилання в заяві на потенційну можливість продажу спірного майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх належними доказами згідно зі статтею 81 ЦПК України, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, що не спростовано апелянтом під час розгляду справи в апеляційному суді.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий: Судді: