ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року

м. Київ

справа № 175/654/22

провадження № 61-11126св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Гія Отарійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халанджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовну заяву мотивовано тим, що його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1978 року до 11 грудня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось троє дітей позивач

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Подружжя ОСОБА_3 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, у червні 1985 року вступили до ЖБК-2 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, членом якого був ОСОБА_4 , та 04 січня 1986 року він отримав від ЖБК-2 квартиру

АДРЕСА_1 , пайовий внесок оплачений був за спільні кошти.

Відповідно до довідки ЖБК-2 остаточна сума пайового внеску внесена подружжям 12 листопада 1991 року, коли вони ще перебували в шлюбі. Документально пайовий внесок не переоформлювався на ОСОБА_3 .

Зазначає, що на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21 січня 2004 року ОСОБА_3 06 лютого 2004 року видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 27 грудня 2007 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2008 року, та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2010 року встановлено, що спірна квартира набута в період шлюбу, а тому кожному з подружжя ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) належить по частини квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер.

07 лютого 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак постановою приватного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири, оскільки відсутні відомості щодо реєстрації права власності за померлим зазначеної квартири.

Після звернення до нотаріуса позивач дізнався, що 08 липня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. посвідчила договір дарування квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру відповідачу ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що його мати не мала права розпоряджатися усією квартирою, з огляду на те, що її частка належала батьку, і він як спадкоємець після смерті батька має право на 1/6 частку квартири, позивач просив: визнати недійсним договір дарування квартири від 08 липня 2016 року, скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чаладзе Г. О. від 13 липня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 липня 2016 року, індексний номер, 30429006, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру, та визнати за ним право власності у порядку спадкування на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 09 березня 2023 року у складі судді Озерянської Ж. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 08 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чаладзе Г. О. від 13 липня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 липня 2016 року, індексний номер 30429006, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру. Визнано за позивачем право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачам було достеменно відомо щодо наявності судового рішення про визнання за батьком позивача

ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири, яка стала предметом відчуження за оспорюваним договором дарування, та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, на підставі якого нотаріусом було посвідчено договір дарування, а тому договір слід визнати недійсним, скасувати рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та визнати за позивачем право власності на 1/6 частки квартири у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2023 року скасовано та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що померлий

ОСОБА_4 , не зареєструвавши своє право на нерухоме майно - на частину спірної квартири, не набув права власності на це майно, та, відповідно, на момент відкриття спадщини було відсутнє майно, що належало спадкодавцю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявність рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2007 року (справа № 2-783/2007), яке набуло законної сили 29 жовтня 2008 року та яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане на ім`я його матері ОСОБА_3 , та визнано за

ОСОБА_4 право власності на частку спірної квартири, а тому висновок суду про те, що спадкодавцю не належала ця частка квартири є помилковим. Вважає, що його матір не мала права розпоряджатися часткою квартири, яка належала ОСОБА_4 , а тому оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним та визнати за ним право власності на 1/6 частку квартири.

Відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Зазначає, що ОСОБА_4 за життя не набув право власності на частку спірної квартири, оскільки таке право не зареєстровано у передбаченому законом порядку, а тому позивач не має права на оспорювання договору дарування та спадкування 1/6 частки спірної квартири.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

11 січня 2024 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

З 1978 року до 11 грудня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося троє дітей:

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

У червні 1985 року ОСОБА_4 вступив до членів ЖБК-2 і 04 січня 1986 року отримав квартиру

АДРЕСА_1 . Остаточна сума пайового внеску була внесена подружжям 12 листопада 1991 року. Отже, в період шлюбу подружжя ОСОБА_3 за спільні кошти внесли пайовий внесок в повному обсязі.

06 лютого 2004 року на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21 січня 2004 року, ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності на квартиру.

Вказані обставини не заперечуються сторонами, а також встановлені рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2007 року у справі № 2-783/2007.

Крім того, цим рішенням визнано недійсним свідоцтво про право власності на частки квартири, видане на ім`я ОСОБА_3 , та визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 29 вересня 2010 року з урахуванням ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2010 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та розділено спірну квартиру за другим варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 квітня 2010 року. Виділено у користування ОСОБА_3 в квартирі кімнати, зафарбовані в жовтий колір, а саме житлову кімнату - 13,7 кв. м, лоджію - 1,8 кв. м, житлову кімнату - 17,1 кв. м, балкон - 0,9 кв.м, а кімнату площею

12, 4 кв. м та вбудовану шафу площею 0, 2 кв. м залишено в користуванні ОСОБА_4 , кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор залишено в спільному користуванні.

08 липня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. посвідчила договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , згідно з яким ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

11 лютого 2019 року постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренкової Н. В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частки квартири через відсутність відомостей щодо державної реєстрації права власності за померлим частини спірної квартири.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним правочину

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина першастатті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Судами установлено, що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування від 08 липня 2016 року, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що зазначеним договором дарування порушуються права позивача, з огляду на те, що частка спірної квартири на час відчуження її ОСОБА_3 належала її колишньому чоловіку - батьку позивача ОСОБА_4 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2007 року у справі

№ 2-783/2007, яке набрало законної сили 29 жовтня 2008 року, тому вона не мала права одноосібно нею розпоряджатися шляхом укладення оспорюваного правочину. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , якому належала частка квартири, отже зазначеним договором порушуються його майнові права на частку у спірній квартирі, яку він успадкував після смерті свого батька.

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору дарування від 08 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_4 не набув права власності на частку спірної квартири, оскільки не зареєстрував своє право у передбаченому законом порядку, а тому дійшов висновку про правомірність договору дарування та відсутність у позивача права на спадкування майна після смерті

ОСОБА_4 .

Такий висновок суду є помилковим, з огляду на таке.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права

власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення

в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав,

у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на майно.

Судом першої інстанції встановлено, право власності на частки квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 виникло на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2007 року у справі № 2-783/2007 про поділ майна подружжя, на що суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув.

Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково вважав, що саме з державною реєстрацією пов`язується набуття особою права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Отже, сама по собі відсутність державної реєстрації права власності спадкодавця на частку спірної квартири, яке виникло на підставі рішення суду, не спростовує факту набуття ОСОБА_4 такого права на таке майно.

Щодо визнання за позивачем права власності на частку у спадковому майні

Судом першої інстанції також установлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , крім позивача,є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (дочки спадкодавця).

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Частиною першою статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Установивши, що ОСОБА_1 успадкував спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , якому належала частка спірної квартири, і у позивача відсутня можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частку спадкового майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установлено, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог підпункту в пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 552, 17 грн з кожної (7 104,35 грн : 2).

Керуючись статтями 400, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року скасувати

і залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 552, 17 грн з кожної.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович