Провадження № 22-ц/802/308/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Ганжа М.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представників відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідачів Волинської обласної прокуратури, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2015 року на підставі матеріалів, поданих підрозділом Управління СБ України у Волинській області, були внесені відомості до ЄРДР за №0000412 про вчинення злочину за ч.3 ст. 368 КК України.

17 червня 2016 року слідчим СУ ГУНП у Волинській області позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, яка 12 серпня 2016 року було змінено на підозру за передбаченого ч. 1 ст. 368, ч.4 ст. 27, ч.1 ст. 369 КК України.

28 вересня 2016 року складено та направлено на розгляд Луцького міськрайонного суду Волинської області обвинувальний акт у вчиненні позивачем злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368, ч.4 ст.27, ч.1 ст. 369 КК України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року №161/10593/16-к, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року, визнано невинним ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину), передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та по суду виправданим, за недоведеністю у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

У зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під слідством і судом протягом майже семи років йому завдано моральну шкоду в розмірі 1000 000 грн, яка полягає у заподіяних душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршенні відносин з оточуючими людьми, що призвело до необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на вказані обставини просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1000 000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 січня 2023 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 498 703,11 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На вказане судове рішенні позивач та відповідачі подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити, стягнути з Державного бюджету України на його користь 647046,67 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно визначив період, за який підлягає стягненню моральна шкода. Вважає, що моральна шкода підлягає розрахунку з часу внесення відомостей до ЄРДР як про особу, тобто з 02.11.2015, у той час як суд провів розрахунок починаючи з дня повідомлення позивачу про підозру з 17 червня 2016 року та до дня ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції.

Також вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню виходячи із мінімальної заробітної плати, що була встановлена на час розгляду справи судом першої інстанції, яка відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» становить 7100 гривень щомісячно.

Оскільки мотиви апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з визначенням періоду, за який стягується моральна шкода та застосованого судом розміру мінімальної заробітної плати, позивач не оскаржує рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди у більшому, ніж мінімально визначений розмір, відповідно до положень 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідач Волинська обласна прокуратура просить рішення суду змінити, провести розрахунок моральної шкоди за 74 місяці 13 днів виходячи із 1600 гривень, мотивуючи апеляційну скаргу тим, що статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 гривень. Посилається на недоведеність позивачем підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі.

Національна поліція України просить скасувати рішення суду та відмовити в позові, оскільки Національна поліція України є неналежним відповідачем та не відноситься до державних органів, які у даному випадку діють від імені держави, оскільки є Центральним органом управління поліції, яким досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 не проводила, моральної шкоди позивачеві не заподіювала.

Відповідач Офіс Генерального прокурора просить рішення суду змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, провівши розрахунок виходячи із 1600 розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду гривень відповідно до положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Національна поліція України заперечує доводи позивача та зазначає, що Національна поліція є неналежним відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 . Офіс Генерального прокурора зазначає, що законодавством визначено мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який визначається виходячи із мінімальної заробітної плати, який в даному випадку становить 1600 гривень, як розрахункова величина, визначена Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на подані апеляційні скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

На підставі матеріалів, поданих підрозділом Управління СБ України у Волинській області, 02 листопада 2015 року були внесені відомості до ЄРДР за №0000412 про вчинення злочину за ч.3 ст.368 КК України.

17 червня 2016 року слідчим СУ ГУНП у Волинській області позивачу ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, яке в подальшому, а саме 12 серпня 2016 року, було змінено на підозру за передбаченого ч. 1 ст.368, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

28 вересня 2016 року складено та направлено на розгляд Луцького міськрайонного суду Волинської області обвинувальний акт у вчиненні позивачем злочину, передбаченого ч. 1 ст.368, ч. 4 ст.27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року №161/10593/16-к, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року, визнано невинним ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину), передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та по суду виправданим, за недоведеністю у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходить з такого.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що на підставі положень Закону позивач ОСОБА_6 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 74 місяці і 13 днів, починаючи з дня повідомлення позивачу про підозру 17 червня 2016 року, до дня набрання законної сили виправдувальним вироком суду, 30 серпня 2022 року.

Наведене узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, у яких неодноразово звернуто увагу на те, що важливим при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, є початок строку перебування особи під слідством і судом та його закінчення, який починається з часу пред`явлення обвинувачення і закінчується датою набрання виправдувальним вироком законної сили (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 615/1947/15-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 761/20935/19, від 06 липня 2022 року у справі № 947/7449/20-ц).

Тому доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильності визначення періоду, за який підлягає стягненню моральна шкода, його доводи про те, що початок строку перебування під слідством розпочинається з часу внесення відомостей про злочин в ЄРДР та закінчується датою перегляду судових рішень касаційною інстанцією, не ґрунтується на законі.

Разом з тим апеляційний суд вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в тій частині, що моральна шкода підлягає визначенню виходячи із мінімальної заробітної плати у розмірі 7100 гривень, яка була встановлена на час розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні спору суд першої інстанції безпідставно застосував мінімальну заробітну плату, яка діяла на день звернення позивача до суду і становила 6700 грн, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у той час як справа розглядалась судом у 2024 році.

Апеляційний суд вважає помилковими наведені в рішенні суду першої інстанції мотиви неврахування судом висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, зміст яких зводиться до того, що розмір моральної шкоди заподіяної громадянинові незаконними діями незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначається виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Наведені судом мотиви застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 6700 грн, яка діяла на час подання позивачем позову до суду, суперечать змісту статті 13 Закону, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які є обов`язковими до застосування, згідно з якими відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, а не на час звернення з позовом до суду.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 і залишається незмінним, що підтверджено правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, Верховного Суду у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 214/1543/15-ц та рядом інших постанов Верховного Суду.

Під час розгляду справи суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст статті 13 Закону, що виплинуло на правильність ухваленого рішення, у зв`язку з чим таке рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі.

Статтею 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 7100 гривень, тому розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 528476.58 гривні (7100 грн. х 74 міс 13 днів).

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора України, Волинської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень у зв`язку з таким.

Згідно з частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом."

В одній із останніх постанов у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналізуючи судову практику Верховного Суду про розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв"язку з незаконним перебуванням під слідством і судом апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому дійшов висновку, що при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 7100 гривень.

Наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" , згідно з пунктом першим якого це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону.

Згідно з пунктом 2 Положення, даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Отже, саме Закон України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні на даний час не вносились зміни до статті 13 Закону, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.

Щодо апеляційної скарги Національної поліції України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду.

Національна поліція України є Центральним органом управління поліції, яким досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 не проводила, моральної шкоди позивачеві не заподіювала, тому звернення до Національної поліції України, як до органу, який представляє державу у спірних правовідносинах є безпідставним, у зв`язку з чим апеляційну скаргу Національної поліції необхідно задовольнити, у задоволенні позовних вимог у наведеній частині належить відмовити.

Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційних скарг Волинської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора необхідно відмовити, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити, рішення суду першої інстанції в даній справі скасувати, ухвалити нове судове рішення, частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги відповідачів Волинської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2024 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 528 476,58 грн. (п`ятсот двадцять вісім тисяч чотириста сімдесят шість гривень п`ятдесят вісім копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В позові ОСОБА_1 до Національної поліції України про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді