КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/3307/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2219/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року, постановлену під головуванням судді Орєхова О.І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» до ОСОБА_1 , державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Тетяни Олександрівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» про поновлення запису про інше речове право та визнання договору оренди недійсним, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Т.О., ТОВ «Агротрейд-2000» про поновлення запису про інше речове право та визнання договору оренди недійсним (т. 1 а.с. 1-3).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року позовну заяву ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» до ОСОБА_1 , державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Т.О., ТОВ «Агротрейд-2000» про поновлення запису про інше речове право та визнання договору оренди недійсним - залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2023 року у справі № 357/3307/23 у вигляді встановлення заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації, припинення, зміни права оренди, права суборенди, іншого речового права щодо земельної ділянки, яка розташована на території Білоцерківської МТГ Київської області, загальною площею 1,8223 га, кадастровий номер :01:025:0007, власником якої є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 224-226).

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 15 000,00 грн.

В обґрунтування заяви вказувала, що залишаючи позов без розгляду суд не вирішив питання про судові витрати, які були понесені ОСОБА_1 при розгляді справи, які складаються із сплачених на користь адвоката Марценюк Л.А. витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., з яких 10 000,00 грн. гонорар адвоката за надані послуги, а 5 000,00 грн. - гонорар успіху. Докази понесених судових витрат були надані суду разом із відзивом на позов. Оскільки до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, відповідач може заявити вимогу про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги за рахунок позивача, який ініціював судовий спір, а надалі попросив залишити його без розгляду в судах цивільної та господарської юрисдикції. При компенсації правничих витрат має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше). Позивач звернувся з позовом до суду та із заявою про забезпечення позову, вчиняв процесуальні дії, подавав апеляційну скаргу у справі, і виключно після того, як позивач зрозумів безпідставність свого позову, вирішив залишити його без розгляду. Такі дії є зловживанням процесуальними правами. У той же час ОСОБА_1 понесла судові витрати у зв`язку із звернення позивача до суду, адвокатом надані послуги з метою захисту інтересів клієнта, тобто, безпідставний позов позивача зумовив необхідність захищати свої права у відповідний спосіб, передбачений ЦПК України (т. 1 а.с. 228-233).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Л.А. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» до ОСОБА_1 , державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Т.О., ТОВ «Агротрейд-2000» про поновлення запису про інше речове право та визнання договору оренди недійсним - відмовлено (т. 1 а.с. 244-248).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 29 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 15 000,00 грн. (т. 2 а.с. 1-13).

На обґрунтування скарги зазначила, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановленою без з`ясування всіх обставин справи, з порушенням норм процесуального права. Відшкодування судових витрат понесених учасником справи є основним принципом цивільного судочинства і у разі залишення позову без розгляду такі витрати також підлягають стягненню на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України. Вважає, що дії позивача свідчать про зловживання процесуальними правами, оскільки позивач використав подання позову з метою перешкодити відповідачам користуватися спірною земельною ділянкою. Крім того, позивач подавав до суду заяву про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів, заяву про зміну предмету позову. Розуміючи безпідставність та необґрунтованість свого позову щодо неможливості у судовий спосіб перешкоджати використовувати спірну земельну ділянку відповідачам, позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Вказувала, що суперечлива поведінка позивача є достатнім підтвердженням необґрунтованих дій позивача в розумінні ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Агротрейд-2000» повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами. заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, відповідачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Марценюк Л.А. (т. 2 а.с. 23-37, 40-47).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

За змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Тобто відповідач має право стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, якщо позов залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача».

Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18) зроблено висновок, що саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вимогами про компенсацію витрат на правничу допомогу у зв`язку з залишенням позову без розгляду відповідач посилався на наступні необґрунтовані дії позивача: подання позову позивач використав виключно для того, щоб перешкоджати ОСОБА_1 та ТОВ «Агротрейд-2000» користуватися спірною земельною ділянкою, зокрема, позивачем подано заяву про забезпечення позову, яку судом задоволено та заборонено вчинення реєстраційних дій по земельній ділянці; позивачем подано безпідставну заяву про залишення позову без розгляду.

Встановлено, що березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іншого речового права за договором оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2015 року, кадастровий номер :01:025:0007, укладеним ТОВ «Агротрейд-2000» та ОСОБА_1 ; скасувати реєстрацію права оренди за договором оренди земельної ділянки від 23 грудня 2022 року, кадастровий номер :01:025:0007 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агротрейд-2000», право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 грудня 2022 року з номером запису про інше речове право 48858242 (т. 1 а.с. 1-3).

До позовної заяви позивачем було подано копію Договору оренди землі № 405 від 19 жовтня 2015 року строком дії 7 років (до 19 жовтня 2015 року), листа ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» від 19 вересня 2022 року вих. № 01-3-132 адресованого ОСОБА_1 в якому орендар посилався на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022 року № 2145-ІХ (набрав чинності 07 квітня 2022 року), яким внесено зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України із доповнення якого пунктами 27 і 28, а саме, що за змістом яких договори оренди земельних ділянок приватної власності, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, вважаються поновленими на один рік, повідомляв орендодавця про продовження договору до 19 жовтня 2023 року, належне виконання умов Договору оренди та бажання продовжити дію договору оренди ще на 7 (сім) років, додавши проект додаткової угоди (т. 1 а.с. 5-14).

Разом з позовом було подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2023 року задоволено частково та вжито заходи по забезпеченню позову шляхом встановлення заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації, припинення, зміни права оренди, права суборенди, іншого речового права щодо земельної ділянки, яка розташована на території Білоцерківської МТГ Київської області, загальною площею 1,8223 га, кадастровий номер :01:025:0007 (т. 1 а.с. 25-26).

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з заявою про зміну позовних вимог, остаточно уточнивши які просив визнати поновленим договір оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2015 року, кадастровий номер :01:025:0007, укладений ТОВ «Агротрейд-2000» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним право оренди за договором земельної ділянки від 23 грудня 2022 року, кадастровий номер :01:025:0007, укладеним ТОВ «Агротрейд-2000» та ОСОБА_1 , право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 грудня 2022 року з номером запису про інше речове право 48858242. У травні 2023 року позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 55, 88-92, 96-97, 116).

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. подала відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 56-68).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача був присутній у проведених судових засіданнях в суді першої інстанції (т. 1 а.с. 141-143, 184-188, 204-206).

Крім того, за матеріалами справи, протоколами судових засідань 31 травня 2023 року, 20 червня 2023 року, 12 липня 2023 року, 13 вересня 2023 року та 25 вересня 2023 року відсутні докази участі представника ОСОБА_1 в судових засіданнях районного суду (т. 1 а.с. 141-143, 184-188, 204-206, 223).

У серпні 2023 року позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, зазначивши, що у зв`язку з тим, що на теперішній час на спірній земельній ділянці відсутній врожай 2023 року (т. 1 а.с. 219).

Колегія суддів перевірила наведені доводи відповідача та дійшла висновку, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, дії сторони, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) стосувались вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу під час закриття апеляційного (касаційного) провадження, які не врегульовані нормами ЦПК України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що загальні норми ЦПК України спрямовані на відшкодування судових витрат стороні, яка виграла справу, тобто права якої були невизнані, оспорені або порушені іншою стороною та поновлені лише в результаті розгляду справи судом.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 357/380/20 акцентувала увагу, що ЦПК України містить норми щодо визначеного процесуальним законом порядку розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням позову без розгляду (стаття 142 ЦПК України).

Отже правовідносини у цих справах не є релевантними з огляду на те, що частина 5 ст. 142 ЦПК України, у разі залишення позову без розгляду визначає право відповідача заявити вимоги про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

При цьому, наведені по цій справі обставини і докази дають підстави для висновку, що позивач, направивши повідомлення орендодавцю за місяць до закінчення строку дії оренди та пославшись на визначену вищенаведеним Законом пролонгацію строку дії договору оренди на один рік, та дізнавшись про державну реєстрацію 23 грудня 2022 року укладеного ОСОБА_1 іншого договору оренди цієї ж земельної ділянки, мав підстави для звернення до суду із зазначеним позовом за захистом прав, які вважав порушеними. При цьому, станом на серпень 2023 року вказана справа районним судом по суті не була розглянута, а визначена вищенаведеним Законом пролонгація річного строку дії договору оренди землі, закінчувалась 19 жовтня 2023 року. З огляду на наведене, на думку суду апеляційної інстанції, відсутні підстави для висновку вважати такі дії позивача необґрунтованими та такими, що тягнуть за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.

При таких обставинах слід відмовити у стягненні з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала щодо відмови ухвалити додаткове рішення є законною та обґрунтованою, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом апеляційної інстанції відхилені.

З огляду на положення п. 20 ч. 1 ст. 353, ст. 389 ЦПК України ухвала районного суду щодо відмови ухвалити додаткове рішення, після перегляду в апеляційному порядку, касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 09 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук