ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 201/8771/21

провадження № 61-10056 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Атаманюк Ігор Леонідович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов Вячеслав Едуардович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (далі - УДАБК), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут» (далі - ТОВ «ДПКТІ»), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Анісімов В. А., в якому просила:

- визнати недійсним договір визначення часток від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. А.;

- визнати недійсним договір дарування від 10 червня 2020 року, укладений

між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. А.;

- визнати недійсною декларацію про готовність об`єкта до експлуатації

від 06 травня 2020 року № 83.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що, перебуваючи у шлюбі

із ОСОБА_2 , вони у 2009 році почали будувати за спільні кошти житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що на території домоволодіння фактично знаходяться два житлових будинки: житловий будинок, загальною площею 65,6 кв. м, із господарськими будівлями та спорудами, придбаний батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , і в подальшому, після смерті батька, успадкований ОСОБА_2 ; житловий будинок, загальною площею 229,1 кв. м, який не введено в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано, тобто цей будинок є об`єктом незавершеного будівництва, але він придатний для проживання, оскільки у ньому виконані внутрішні ремонтні роботи.

Житловий будинок, загальною площею 229,1 кв. м, який будувався за спільні кошти подружжя, тобто нею та ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя та може бути поділений між ними.

У неї з ОСОБА_2 у шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сім`я проживала у житловому будинку, загальною

площею 229,1 кв. м, який було облаштовано для проживання спільними зусиллями подружжя. У будинку зроблено ландшафтний дизайн, на подвір`ї висаджено зелені насадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня

2019 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано (справа № 201/12419/18). Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перешкоджав їй у доступі до об`єкта незавершеного будівництва, згоди на поділ домоволодіння не надав.

Зазначала, що вона зверталася до суду з позовом до колишнього чоловіка

про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю

з визначенням реального розміру частки у спірному об`єкті, виділення частки

в натурі, визнання права забудовника, усунення перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва. Ухвалою Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська суду від 17 вересня 2019 року у справі № 201/10657/19 відкрито провадження. На момент звернення до суду із цим позовом справа

не була розглянута. Ухвалою районного суду від 17 вересня 2019 року за її заявою було забезпечено позов - до набрання законної сили рішенням у справі накладено арешт на спірну недобудовану будівлю з усіма спорудами, заборонено будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження, дарування, передачі в оренду, передачу

в заставу за договорами та розписками, якими користується та розпоряджається одноособово ОСОБА_2 .

Позивач указувала, що ОСОБА_2 і його брат - ОСОБА_3 , під час дії вказаних заборон, здійснили відчуження спірного майна, уклавши 27 травня

2020 року між собою нотаріально посвідчений договір визначення часток, за яким ОСОБА_2 отримав 23/100 часток домоволодіння, а ОСОБА_3 -

77/100 часток домоволодіння. 10 червня 2020 року ОСОБА_3 уклав договір дарування, за яким передав своїй матері - ОСОБА_4 , 77/100 частин домоволодіння з відповідними господарчими побутовими будівлями та спорудами.

Вказані дії стали можливим після того, як УДАБК видало 06 травня 2020 року ОСОБА_2 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (домоволодіння із недобудованою будівлею, площею 229,1 кв. м, з усіма спорудами, розташовану по АДРЕСА_1 ).

Вищезазначені правочини від 27 травня 2020 року і від 10 червня 2020 року вчинено під час дії арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року (справа № 201/10657/19). При цьому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були обізнані про наявність спору щодо об`єкта незавершеного будівництва і накладення судом відповідного арешту,

як і ОСОБА_4 , яка на той час проживала на території спірного домоволодіння.

Із цих підстав позивач уважала, що наявні правові підстави для визнання недійсним вказаних договору визначення часток від 27 травня 2020 року, договору дарування від 10 червня 2020 року і декларації про готовність об`єкта

до експлуатації 06 травня 2020 року № 83.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до УДАБК

про визнання недійсною декларації про готовність об`єкта до експлуатації

від 06 травня 2020 року №83 закрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня

2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір визначення часток від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. Е., зареєстрований у реєстрі за № 464, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 23/100 часток домоволодіння

АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 виділено 77/100 часток зазначеного домоволодіння.

Визнано недійсним договір дарування від 10 червня 2020 року, укладений

між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. Е., зареєстрований у реєстрі за № 522, відповідно до якого відчужено 77/100 часток спірного домоволодіння, з відповідними господарськими прибудовами та спорудами.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір

у розмірі 605,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір

у розмірі 605,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір

у розмірі 605,33 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив

із того, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того,

чи було зареєстровано таке обтяження відповідно до вимог Закону України

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

ОСОБА_2 , укладючи з ОСОБА_3 договір визначення часток

від 27 травня 2020 року, знав про наявність судової справи за позовом колишньої дружини до нього про визнання права власності, визнання співзабудовником, визнання реального розміру частки на будівельні матеріали, визнання права користування, усунення перешкод в користуванні, виділення майна, стягнення грошової компенсації та про наявність ухвали суду першої інстанції від 17 вересня 2019 року про забезпечення позову у справі № 201/10657/19. Тому, оспорювані правочини підлягають визнанню недійсними в силу положень статей 203,

215 ЦК України.

Районний суд урахував відповідні правові висновки Верховного Суду України

та Верховного Суду.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 27 липня 2022 року заяву ОСОБА_1 про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додаткове судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим,

що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд повинен враховувати критерії реальності адвокатських послуг, розумності їх розміру.

При цьому розмір гонорару визначається за погодженням клієнта й адвоката.

Районний суд, надавши відповідну правову оцінку поданим позивачем доказам

на підтвердження обсягу й вартості наданих адвокатських послуг, указав,

що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами витрати

на правничу допомогу у розмірі 7 200,00 грн, а не 12 400,00 грн, як просила ОСОБА_1 , які слід стягнути з відповідачів, по 2 400,00 грн із кожного з них.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року та додаткове рішення цього самого суду від 27 липня 2022 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2 723,00 грн із кожного.

Суд апеляційної інстанції, застосувавши відповідні норми ЦК України, у тому числі, щодо чинності правочинів та їх оспорення, врахувавши відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду у справах про визнання правочинів недійсними

та фактичні обставини спору, вказав про відсутність правових підстав

для задоволення позову ОСОБА_1 , так як ухвала районного суду

про забезпечення позову була постановлена 17 вересня 2019 року, до укладення оспорюваних правочинів, проте до реєстру заборон вона була внесена лише

19 червня 2020 року, тобто вже після укладання оспорюваних правочинів.

Позивачем не доведено порушення її прав відповідачами, оскільки вона

не є власником (співвласником) частини спірного майна, відносно якого були укладені оспрювані правочини.

Факт того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір з приводу поділу майна подружжя, яким позивач вважає спірне домоволодіння, не може бути правовою підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Оскільки апеляційний суд вирішив скасувати рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції також необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року й залишити в силі рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник вказує те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Апеляційний суд також не дослідив докази, безпідставно відхилив клопотання

про приєднання до матеріалів справи та дослідження письмових доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_1 ,

які вона просила приєднати до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи. Проте, указані пояснення є по суті доповненням до касаційної скарги, вони подані поза строком на касаційне оскарження й заявником не ставилося питання про поновлення цього строку, тому їх було залишено без розгляду, про що вказано в ухвалі Верховного Суду від 17 травня 2023 року.

Крім того, у жовтні та грудні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в яких просила долучити до матеріалів справи додаткові докази. З тих саме підстав їх залишено

без розгляду, про що вказано в ухвалі Верховного Суду від 07 лютого 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С.,

Яремка В. В., від 27 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Відмовлено

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

У зв`язку із відрядженням судді-доповідача Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року № 107/0/226-23 судову справу (провадження № 61-10056св22) передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи

між суддями від 24 січня 2023 року справу передано судді-доповідачеві

Мартєву С. Ю., судді, які входять до складу колегії: Сердюк В. В., Фаловська І. М.

У зв`язку із обранням судді-доповідача Мартєва С. Ю. до Великої Палати Верховного Суду розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного

Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 23 березня

2023 року № 385/0/226-23 судову справу (провадження № 61-10056св22) передано

на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи

між суддями від 23 березня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Гулько Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2023 року справу призначено

до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 10 травня

2023 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Воробйова І. А., Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.

У зв`язку із обранням судді Воробйової І. А. до Великої Палати Верховного Суду розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 травня 2023 року № 616/0/226-23 судову справу (провадження № 61-10056св22) передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.,

Хопта С. Ф.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2023 року зупинено касаційне провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників відповідача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого

08 травня 2023 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 1943, наданим ОСОБА_2 .

У зв`язку із відставкою судді Хопти С. Ф. розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду

від 16 листопада 2023 року № 1478/0/226-23 судову справу (провадження

№ 61-10056св22) передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року закрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 у частині вимог

до ОСОБА_4 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, не врахував судову практику Верховного Суду у даній категорії справ, зокрема правові висновки, враховані судом першої інстанції, який, на думку заявника, вірно задовольнив її позов.

Оспорені нею правочини було вчинено під час дії арешту, накладеного ухвалою районного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 201/10657/19. Указане

є правовою підставою для задоволення її позову. При цьому не має правового значення факт того, коли саме зареєстровано вказане обтяження відповідно

до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, відповідачі були обізнані про наявність іншого судового спору щодо спірного майна й накладенням на нього арешту, а ухвала про забезпечення позову виконується негайно. У цій частині посилається на відповідну судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду.

Посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не надав належну правову оцінку поданим нею доказам, які підтверджують обізнаність відповідачів про накладення арешту на спірне майно. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно не розглянув її клопотання про приєднання до матеріалів справи інших доказів, не ухвалював судового рішення з указаного процесуального питання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від ОСОБА_4 , в якому вона просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_1

на відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в якому вона не погоджується

з доводами відзиву й виклала доводи на підтримку поданої нею касаційної скарги.

Фактичні обставини, встановлені судами

28 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня

2019 року у справі № 201/12419/18, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, шлюб між ОСОБА_2

та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 33-37, т. 1).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо поділу майна.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , звернулася до Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

у якому просила суд:

- визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати ОСОБА_1 співзабудовником побудованого під час шлюбу,

але не введеного в експлуатацію, вказаного об`єкта незавершеного будівництва;

- визнати реальний розмір 1/2 частки у об`єкті незавершеного будівництва

та виділити її в натурі;

- визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 право користування земельною ділянкою, площею 0,1000 га, що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2019 року;

- усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 перешкоди

у користуванні вказаною земельною ділянкою, об`єктом незавершеного будівництва шляхом надання безперешкодного доступу та передачею дубліката ключів від спірного домоволодіння (а. с. 17-23, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня

2019 року у справі № 201/10657/19 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження (а. с. 24, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня

2019 року за заявою ОСОБА_1 забезпечено позов до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 201/10657/19 шляхом заборони будь-яким особам вчиняти певні дії щодо відчуження, дарування, передачу в оренду, передачу

в заставу за договорами та розписками, якими користується та розпоряджається одноособово ОСОБА_2 (а. с. 25-26, т. 1).

ОСОБА_2 не оскаржував ухвалу районного суду в апеляційному порядку, відповідне судове рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє. ОСОБА_2 оскаржував у апеляційному порядку ухвалу районного суду від 05 листопада 2020 року про призначення експертизи (а. с. 214-217, т. 1).

ОСОБА_3 звернувся до УДАБК з декларацією про готовність об`єкта

до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів

з незначними наслідками (СС1), яка була зареєстрована 06 травня 2020 року

за № ДП 83 (а. с. 84-85, т. 1).

Указана декларація подана стосовно житлового будинку літ.«И-2», ганок літ. «и», гараж літ. «Л», гараж літ. «К», розташовані у АДРЕСА_1 . Початок будівництва - 24 лютого 2014 року, закінчення - 10 липня 2014 року, загальна площа - 230,0 кв. м, поверховість 2 + підвал, площа господарських споруд - 58,8 кв. м, нове будівництво. Інформація про земельну ділянку -

0646,354 кв. м, кадастровий номер :03:026:0078, :03:026:0077.

27 травня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір визначення часток, посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. Е.,

за реєстровим номером 646, яким визначено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належить їм на праві спільної часткової власності. На підставі статті 257 ЦК України сторони правочину домовилися про визначення часток вказаного об`єкту нерухомого майна. Опис об`єкта в цілому: літ. А1-1 - житлова прибудова; літ. а-1 - прибудова, загальною площею 65,6 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м; під літ. А1-1 - погріб; літ. а1 - ганок, літ. И-2 - житловий будинок; під літ. И-2 - підвал, загальною

площею 230,0 кв. м, житловою площею 23,7 кв. м; літ. и - ганок; літ. Б - літня кухня: літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай: літ. Г-гараж; літ. г - ганок, літ. Д - сарай тимчасовий; літ. Е - навіс; літ. Ж - вбиральня: літ. З - душ; літ. К - гараж; літ. Л - гараж; літ. М - бесідка; літ. Н - бесідка; № 1-14 - огорожі, споруди, І,ІІ - мостіння (а. с. 38-39, т. 1).

У результаті визначення часток нерухомого майна ОСОБА_2 набув право власності на 23/100 частин домоволодіння, ОСОБА_3 - на 77/100 частин домоволодіння.

У пункті 5 вказаного договору закріплено, що сторони у присутності нотаріуса стверджують та гарантують один одному, що однаково розуміють значення

і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: їх волевиявлення є вільним

і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

У пункті 6 договору сторони гарантували, що вищевказане майно до моменту укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не передане як внесок до статутного фонду юридичних осіб, не заставлене, під забороною (арештом) відчуження і податковою заставою не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб як в межах так і за межами України немає.

У пункті 10 договору сторонам роз`яснені нотаріусом вимоги статей 210, 182,

657 ЦК України та статей 60, 61 СК Україні.

10 червня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Анісімовим В. Е. за реєстровим номером 522 (а. с. 56-57, т. 1).

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 передав у дар ОСОБА_4 77/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з відповідними господарськими прибудовами та спорудами,

на земельній ділянці, площею 0,0354 га, кадастровий номер :03:026:0077. Ці 77/100 часток складаються з: літ. И-2 - житловий будинок; під літ. И-2 - підвал, загальною площею 230,0 кв. м, житловою площею 83,7 кв. м; літ. и - ганок; літ. К - гараж; літ. Л - гараж; літ. М - бесідка;

літ. Н - бесідка; 1/2 частина споруди 7,9; споруди 5, 8, 11, 14; 2/3 частини мостіння І.

Відчужувана частина домоволодіння належить дарувальнику на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданого УДАБК Дніпропетровської міської ради 06 травня 2020 року за № ДП 83, договору про визначення часток, посвідченого 27 травня 2020 року.

У пункті 5 цього договору зазначено, що дарувальник стверджує, що згадана частина домоволодіння, серед іншого, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, права користування нею малолітніх та неповнолітніх,

а також прав у третіх осіб як в межах України, так і за межами - немає.

У пункті 6 вказаного договору закріплено, що дарувальник свідчить,

що від обдарованої не приховані обставини, що мають істотне значення, зокрема, що частина домоволодіння під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі - не перебуває.

Факт відсутності заборони відчуження частини домоволодіння підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права,

їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів

до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстрі рухомого майна станом на 10 червня 2020 року.

Щодо предмету договору відсутні судові спори, внаслідок дарування частини домоволодіння не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, обтяження, а також будь-які права у третіх осіб щодо предмету договору - відсутні.

Згідно з пунктом 8 даного договору сторони підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені

у ньому, він не несе характеру фіктивності або удаваного та не є зловмисним.

Нотаріусом роз`ясненні сторонами вимоги статей 229, 230, 231, 233, 234,

235 ЦК України (підстави визнання правочинів недійсними), статей 56,

65 СК України (пункт 13 договору).

Суд першої інстанції встановив, що вищевказані договір визначення часток

від 27 травня 2020 року і договір дарування від 10 червня 2020 року укладено

у період дії заборони у вигляді арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року у справі

№ 201/10657/19.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ухвала про забезпечення позову, постановлена районним судом 17 вересня 2019 року, до реєстру заборон була внесена 19 червня 2020 року, тобто після укладення оспорюваних правочинів.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, правонаступників немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції

не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку,

якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість

яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу

на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються

у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно

до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або

є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача,

у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом

або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір

у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу,

за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом

у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову

в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі

№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі

№ 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі

тих правовідносин, що виникли між сторонами.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася

до суду з позовом до відповідачів про визнання правочинів недійсними.

Позивач посилалася на те, що оспорювані нею правочини підлягають визнанню недійсними, оскільки вони були вчинені під час дії арешту, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 17 вересня 2019 року у справі № 201/10657/19.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення

цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми

та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами

(частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. У приватному праві недійсність (нікчемність

чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину

чи договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати,

а не застосовуватися з іншою метою.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів

та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним

і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,

які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203

цього Кодексу.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією

із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав

для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається

або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася

до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи,

яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох

або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 644/10317/19 (провадження № 61-15143св21) зазначено, що відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити

ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави

і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків,

та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства

не відповідає оспорюваний правочин.

Нормами цивільного законодавства визначено такий спосіб судового захисту

як визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

При цьому правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених нормами цивільного законодавства (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана

не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів

або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_1 , виходячи з того, що оспорювані правочини щодо майна,

а саме - домоволодіння АДРЕСА_1 , вчинені під час дії арешту, накладеного ухвалою районного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 201/10657/19, на це майно й відповідачі були обізнані про наявність судового спору з приводу спірного майна, накладеного судом обмеження.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції

та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив із того, що ухвала про забезпечення позову була постановлена районним судом 17 вересня

2019 року, а до реєстру заборон вона внесена лише 19 червня 2020 року, тобто вже після укладання оспорюваних правочинів.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції

і вважає їх передчасними.

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також

на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 цього самого Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити

чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації

в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 454/3657/18 (провадження № 61-569св21), на яку посилається заявник касаційної скарги, зроблено висновок про те, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває

під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно

та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України:

від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2552цс16 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17.

Вказані правові позиції враховано судом першої інстанції при вирішенні спору

й вони не змінені Великою Палатою Верховного Суду.

Таким чином, факт відсутності реєстрації обмежень, встановлених ухвалою суду про забезпечення позову, не може слугувати підставою для висновку

про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати відповідачу було відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

У даній категорії справ позивач повинен довести, що відповідач (відповідачі)

був обізнаний про заборону вчиняти дії щодо відчуження майна або його арешту.

Подібні правові висновки викладено також Верховним Судом України у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 442/4416/16-ц, Верховним Судом у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 591/269/21 (провадження № 61-17119св21)

та у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 442/5491/19 (провадження

№ 61-8768св22).

У вказаній постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі

№ 442/4416/16-ц, разом із іншим, зазначено, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані

на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи

чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 202/7942/20 (провадження № 61-4764св23)

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанцій, переглядаючи в апеляційному поряду рішення суду першої інстанції, не встановив фактичні обставини спору, не надав належну правову оцінку оспорюваним позивачем правочинам, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , існуванню спору щодо спірного майна (справа № 201/10657/19), ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року, якою забезпечено позов ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням

у цивільній справі № 201/10657/19 шляхом заборони будь-яким особам вчиняти певні дії щодо відчуження, дарування, передачі в оренду, передачі в заставу

за договорами та розписками, якими користується та розпоряджається одноособово ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими.

Позивач посилається на те, що оспорюваний правочин вчинено під час дії арешту, накладеного ухвалою районного суду від 17 вересня 2019 року у справі

№ 201/10657/19.

Факт реєстрації відповідного обмеження на момент вчинення оспорюваного правочину не має вирішального правового значення у спірних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не з`ясував належним чином факт обізнаності відповідачів

про наявність судового спору з приводу спірного майна й накладенням арешту

на майно.

Разом із цим, районний суд установив, що ОСОБА_2 звертався до суду

із заявою про ознайомлення із матеріалами справи № 201/10657/19, подавав клопотання про скасування заходів забезпечення позову, знайомився

із матеріалами справи до укладення оспорюваних правочинів (а. с. 209, 210,

211, т. 1).

При цьому суд першої інстанції встановив, що копія ухвали районного суду

про забезпечення позову від 17 вересня 2019 року була направлена судом

на виконання. Листом начальника відділу реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради від 08 жовтня 2019 року повідомлено суд

про неможливість внесення ухвали до реєстру, а також про те, що внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відбувається шляхом безпосереднього звернення заявника до суб`єктів державної реєстрації

(а. с. 173-174, т. 1).

У пункті 6 договору визначення часток від 27 травня 2020 року сторони гарантували, що спірне майно до моменту укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не передане як внесок до статутного фонду юридичних осіб, не заставлене, під забороною (арештом) відчуження і податковою заставою не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб

як в межах так і за межами України немає.

Крім того, приватним нотаріусом було роз`яснено сторонам договору положення норм ЦК України та СК України.

Верховний Суд наголошує, що умова, що встановлені ухвалою суду

про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідачі мали право вільно розпоряджатись нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати відповідачам було відомо.

На момент укладення оспорюваних договорів у реєстрі заборон була відсутня інформація про обмеження, застосовані вищевказаною ухвалою про забезпечення позову.

Проте, апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення районного суду, не з`ясував і не перевірив, чи на момент укладання оспорюваних договорів ОСОБА_2 був обізнаний про наявність вказаної ухвали.

При цьому відповідачі, які є близькими родичами, не посилалися на факт своєї необізнаності про заходи забезпечення позову, а лише вказували на відсутність зареєстрованих обмежень.

Cуд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не врахував вищенаведеного й не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції

не встановив усіх фактичних обставин справи та у порушення вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з`ясуванню обставин справи.

Оскільки предметом позову є також договір дарування від 10 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка померла і щодо якої

на стадії касаційного перегляду правонаступники встановлені не були, суду апеляційної інстанції необхідно у порядку правонаступництва вирішити питання про правонаступників у порядку статті 1277 ЦК України (якщо не з`явиться законний правонаступник) і розглянути апеляційну скаргу в повному обсязі, оскільки спірні правовідносини взаємопов`язані, два правочини стосуються одного і того самого майна. Стороною правочину, в якому стороною була померла ОСОБА_4 , є відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий апеляційний розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець