Справа № 643/3079/23
Провадження № 2/643/83/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2024

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Тимош О. М.,

за участю секретаря судового засідання Шахбаз`ян Ю. І.,

представника позивача Мельника Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 подав позов, з урахування позовної заяви в редакції від 10.05.2023, в якому просить визнати відповідачку ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , зняти її з реєстрації.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Його колишня дружина ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачка в квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ніхто їй не чинив. Останні відомості, які він має про ОСОБА_1 це те, що вона покинула територію держави та отримала паспорт громадянки Російської Федерації. На даний час відповідачка проживає на території Російської Федерації, точна адреса та місцезнаходження її не відомо. Факт реєстрації відповідача порушує права його дитини та створює таким чином додаткову заборгованість. Тому вважає, що ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації.

Ухвалою судді 12.05.2023 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.10.2023 витребувано докази з Державної прикордонної служби України.

19.10.2023 від Державної прикордонної служби України на адресу суду надійшла витребувана інформація.

Ухвалою суду від 08.11.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник позивача пояснив, що позивач натепер проживає у місті Дніпро, відповідачка виїхала до РФ та перебуває там, проте де саме йому не відомо. В квартирі ніхто не проживає. На питання суду про те, с ким проживає малолітня дочка сторін ОСОБА_2 , представник позивача не зміг відповісти, оскільки не володіє такою інформацією.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив не подавала, заяв від неї не надходило.

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив такі обставини.

Відповідно до договору дарування від 05.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О. Б., власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.45). Договір підписаний її законним представником матір`ю ОСОБА_1 (відповідач по справі).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухове майно про реєстрацію права власності №116279715 від 05.03.2018 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано приватним нотаріусом ХМНО в Харківській області Лук`яновою на підставі договору дарування від 05.03.2018 за ОСОБА_2 (а.с.47).

Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 11.03.2009 Південноміської ради Харківського району Харківської області, Україна (а.с.48).

Позивачем надано копію паспорта відповідачки ОСОБА_1 , відповідно до якого остання є громадянкою Російської Федерації (а.с.49).

Відповідно до відповіді Державної прикордонної служби України відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянкою російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ),ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 01.01.2022 по 01.01.2023 в базі даних не виявлено (а.с.105, 106).

Отже, твердження представника позивача про те, що відповідачка проживає в РФ, достатніми доказами не доведено.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.05.2023 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 26.06.2015, ОСОБА_1 з 20.04.2016 (а.с.30).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною 2 статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

З досліджених судом доказів вбачається, що квартира, яка є предметом спору, належить малолітній дочці сторін по справі ОСОБА_2 . Як позивач, так і відповідач є законними представниками дочки.

Відповідно до ч. 7 ст. 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як повідомлено представником позивача у судовому засідання позивач по справі не проживає за адресою місця реєстрації, з ким та де проживає дочка сторін ОСОБА_2 представник позивача зазначити не зміг. Враховуючи, що позивач сам не проживає за місцем знаходженням спірного нерухомого майна, його твердження про те, що за адресою свого місця реєстрації відповідачка не проживає без поважних причин належними, допустимими та достовірними доказами не доведено.

Крім того, в умовах воєнного стану та ведення бойових дій на території України, багато харків`ян виїхали з міста Харкова у зв`язку із постійними обстрілами міста. За таких обставин, не можна достовірно встановити, що особа покинула місце реєстрації у м. Харкові добровільно, без поважних причин, а тому її відсутність за місцем реєстрації не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому питання, що стосуються управління майном дитини, вирішуються батьками спільно.

Що стосується посилання позивача на те, що реєстрація у квартирі відповідачки, яка є матір`ю власниці житла, порушує права його дитини та створює додаткову заборгованість за комунальні платежі, жодним чином не обґрунтовують позовні вимоги, оскільки саме батьки дитини управляють її майном та саме вони зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 177 та ч. 1 ст. 180 СК України).

Твердження позивача про перебування та проживання відповідача на території Російської Федерації у судовому засіданні жодним доказом не доведено, перетин нею кордону України та виїзд до іншої держави спростовано відомостями, наданими Державною прикордонною службою України, відповідно до яких в період з 01.01.2022 по 01.01.2023 в базі даних щодо відповідача не виявлено.

Отже, позивачем не доведено порушення прав його малолітньої дочки відповідачем, яка разом з позивачем є законним представником дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у задоволенні його позовних вимог відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст. 2,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне рішення суду складено 22 лютого 2024 року.

Суддя О. М. Тимош