Провадження № 2/643/691/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2024 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Задорожної А.М.,

секретаря судового засідання Тугайбей В.В.,

розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 01.11.2023 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі ХНУВС), в подальшому уточненою, в якій просить стягнути з ХНУВС на її користь компенсацію за невикористані 154 дні відпусток в розмірі 97 611, 36 грн; стягнути з ХНУВС на її користь середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 137 306, 40 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 07.11.2015 працювала в ХНУВС на посаді доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4, відповідно до Наказу ХНУВС №223 о/с від 11.12.2015, а з серпня 29.08.2016 на посаді доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4, відповідно до Наказу ХНУВС №250 о/с від 20.09.2016. З 31.07.2023 була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до Наказу ХНУВС №364 о/с від 28.07.2023. У вказаний період роботи на посаді доцента вона, відповідно до частини 6 статті 6 Закону України «Про відпустки» та Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. №346, мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів. Крім того, як матері двох дітей віком до 15 років, відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» та ст.182-1 КЗпП України їй надається щорічна додаткова соціальна оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів. Частина відпусток за період роботи в ХНУВС на посаді доцента з 07.11.2015 по 31.08.2023 на момент звільнення нею використана не була. За наданими відповідачем витягами з Наказів ХНУВС №182 о/с від 08.07.2016, №186 о/с від 14.06.2017, №269 о/с від 10.07.2018, №257 о/с від 02.08.2019, №57 о/с від 11.02.2020, №174 о/с від 17.06.2020, 234 о/с нею було повністю використано основні щорічні відпустки тривалістю 56 днів за 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 роки. Невикористаними залишились частини щорічних основних відпусток: за 2019-2020 тривалістю 23 дні; за 2020-2021 тривалістю 29 днів; за 2021-2022 тривалістю 32 дні; за 2022-23 тривалістю 56 днів. Крім того, нею було використано право на соціальну додаткову відпустку як матері двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів за 2017 рік та за 2018 рік. Невикористаними залишились дні соціальної додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років за такі роки: за 2015 рік тривалістю 10 днів; за 2016 рік тривалістю 10 днів; за 2019 рік тривалістю 10 днів; за 2020 рік тривалістю 10 днів; за 2021 рік тривалістю 10 днів; за 2022 рік тривалістю 10 днів; за 2023 рік тривалістю 10 днів. Останнім робочим днем був день звільнення 31 липня 2023 року. В день звільнення їй було видано трудову книжку, проте відповідач не здійснив виплату належних їй сум при звільненні, а саме компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні. У ознайомленні із текстом наказу про звільнення їй було усно відмовлено з посиланням на його неготовність. У наданні інформації щодо кількості днів невикористаних відпусток також було усно відмовлено. 04.08.2023 ХНУВС перерахував 28 573, 50 грн компенсації за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки. Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані нею дні щорічних відпусток за 2019-2020 роки в кількості 23 дні, 2020-20221 роки в кількості 29 днів, 2021-22 роки в кількості 32 дні, а всього 84 дні. Також відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів. Таким чином, загальна кількість днів невикористаних нею щорічних основних відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за період з 07.11.2015 по 31.08.2023 в кількості 154 дні не компенсована роботодавцем, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.11.2023 відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.12.2023 за заявою позивачки ОСОБА_1 здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представником відповідача ХНУВС Романишиною Л.С. 30.11.2023 подано до суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що ОСОБА_1 наказом ХНУВС від 11.12.2015 №223 о/с прийнята на роботу на посаду доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4 ХНУВС. Наказом ХНУВС від 28.07.2023 № 364 о/с останню звільнено з посади доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4 ХНУВС, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, з 31 липня 2023 року. Протягом роботи у ХНУВС позивач як науково-педагогічний працівник мала право на щорічну основну відпустку відповідно до ч. 6 ст. 6 ЗУ «Про відпустки» 56 днів. Така відпустка надавалася позивачу щорічно на підставі відповідних наказів. Так згідно наказів позивач перебувала у відпустках за весь період роботи у ХНУВС 360 днів. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який продовжений до цього часу. У зв`язку з чим, Законом України 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у ст.12 передбачено, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік. Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми ч.7 ст.79, ч.5 ст.80 КЗпП України та ч.5 ст.11, ч.2 ст.12 Закону України «Про відпустки» у період дії воєнного стану не застосовуються. На підставі вищенаведеної норми закону позивачці за період 2021-2022 роки було обмежено відпустку до 24 днів. За період 2022-2023 роки позивачка у відпустці не була, тому при звільнені їй було нараховано компенсацію за 56 днів невикористаної відпустки. З приводу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи віком до 15 років, вказано що протягом роботи у ХНУВС позивачка жодного разу не скористалася своїм правом на таку відпустку та не подавала відповідної заяви на її отримання. Також позивачка при звільненні не подавала заяви про проведення їй виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей віком до 15 років. При звільненні позивачки з роботи та проведення остаточного розрахунку вони не мали відповідної інформації про те, що позивач має двох неповнолітніх дітей, оскільки така інформація могла міститися лише у особовій справі позивача. Проте, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, в тому числі на територію Харківської області, всі особові справи працівників університету (в тому числі особова справа позивачки) були знищені 24.02.2022, що підтверджується Довідкою відділу кадрового забезпечення ХНУВС від 28.11.2023 №2/259. При цьому, позивачка звернулася з відповідною заявою про проведення їй виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей віком до 15 років, лише 09.10.2023, тобто через 70 днів після звільнення. У зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог просили відмовити повністю.

11.12.2023 позивачка надіслала на адресу суду відповідь на відзив, в якій вказала, що твердження відповідача щодо використання позивачем щорічних основних відпусток тривалістю 56 днів за 2019-2020 роки та 2020-2021 роки в повному обсязі не відповідають дійсності, зокрема витяг з Наказу ХНУВС №299 о/с від 21.07.2021, відповідно до якого їй нібито було надано невикористану частину щорічної основної відпустки за 2019-2020 роки тривалістю 23 дні з 11.06.2021 по 05.07.2021 та щорічну основну відпустку за 2020-2021 роки тривалістю 56 днів з 06.07.2021 по 31.08.2021 є підробленим, оскільки в цей час, зокрема в період з 11.06.2021 по 23.07.2021 вона не перебувала у відпустці, а працювала, виконуючи свої функціональні обов`язки доцента кафедри цивільно-правових дисциплін, зокрема забезпечуючи освітній процес. Так, згідно з розкладом навчальних занять ХНУВС нею проводилися навчальні заняття з дисципліни Цивільне право в навчальній групі Ф419-401 факультету №4 ХНУВС 11.06.2021 (практичне заняття, час проведення 12:30-13-50 та 18.06.2021 (практичне заняття, час проведення 12:30-13-50). 21.07.2021 з 09:30 по 10:50 нею проводилась консультація перед екзаменом з дисципліни Цивільне право в навчальній групі Ф4-19-401. 23.07.2021 з 9:30 до 13:50 нею проводився екзамен з дисципліни Цивільне право. Відповідно до абз.4, 5 п.4.2 Положення про організацію навчального процесу в ХНУВС (затвердженого Вченою радою ХНУВС 27.01.2021 протокол №1, введеного в дію Наказом ХНУВС від 21.01.2021 №44) відпустки науково-педагогічних (педагогічних) працівників плануються на час, коли відповідно до розкладу навчальних занять не передбачено навчальне навантаження. Також факт неперебування її у відпустці в червні 2021 року та меншу тривалість днів відпустки в липні-серпні 2021 року підтверджується тим, що відповідно до виданої їй відповідачем довідки про доходи від 27.09.2023 за №4/857-д в червні 2021 року оплата відпускних їй не нараховувалася і не виплачувалася, оскільки їй було нараховано за червень 2021 року заробітну плату в сумі 12791.46 грн, що складалась з посадового окладу, вислуги років, надбавки за високі досягнення у праці та надбавки за вчену ступінь. В липні 2021 року їй було нараховано заробітну плату в розмірі 22 339, 97 грн, яка складалася з 6 870, 40 грн посадового окладу, 1 374, 08 грн надбавки за вислугу років, 549,63 грн надбавки за високі досягнення у праці, 1 030, 56 грн надбавки за вчену ступінь, 62,51 грн - індексації, 8 891,10 грн матеріальної допомоги та 3 561, 69 грн оплати відпустки. Отже, як слідує з даних бухгалтерського обліку в липні 2021 року їй було нараховано виплати і за відпрацьований час, і за час відпуски, хоча за даними відповідача вона мала перебувати у відпустці весь липень та серпень 2021 року. В серпні 2021 року їй було нараховано заробітну плату в розмірі 12 582, 96 грн, яка складалася з 2 540, 31 грн посадового окладу, 508,06 грн надбавки за вислугу років, 203, 22 грн надбавки за високі досягнення у праці, 381,05 грн надбавки за вчену ступінь, 23,11 грн індексації та 8 927, 21 грн оплати відпустки. Отже, як слідує з даних бухгалтерського обліку в серпні 2021 року їй було нараховано виплати і за відпрацьований час, і за час відпуски. При цьому, орієнтовна кількість відпрацьованих днів у серпні складає: 2 540, 31 * 30/8 891,10 = 8 днів. Таким чином, наведені дані спростовують твердження відповідача про надання їй невикористаної частини відпустки за 2019-2020 роки тривалістю 23 дні з 11.06.2021 по 05.07.2021, та надання основної щорічної відпустки за 20202-2021 роки тривалістю 56 днів з 06.07.2021 по 31.08.2021. Щодо твердження відповідача про обмеження тривалості щорічної основної відпустки за 2021-2022 роки до 24 днів лише обґрунтовує надання її частини такою тривалістю, проте не спростовує обов`язку відповідача компенсувати невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021-2022 роки виходячи із розрахунку її повної тривалості 56 днів. Таким чином, обов`язок відповідача щодо компенсації невикористаної частини основної щорічної відпуски за 2021-2022 роки тривалістю 32 дні відповідачем не спростовано. Доводи відповідача є безпідставними, так як правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства. Твердження відповідача про те, що нею жодного разу не використано право на додаткову відпустку працівника, який має дітей до 15 років не відповідає дійсності, оскільки нею подавалися заяви про надання додаткової відпустки як працівнику, який має двох дітей віком до 15 років і такі додаткові відпустки були надані їй відповідачем в січні 2017 року та в січні 2018 року. Вказані факти підтверджуються даними по нарахуванню та виплаті їй заробітної плати в січні 2017 року та січні 2018 року. Так, згідно виданої їй відповідачем довідки про доходи від 27.09.2023 №4/857-д в січні 2017 року їй було нараховано заробітну плату в розмірі 8 699, 58 грн, з яких 2 420,66 грн складала оплата відпускних. В січні 2018 року їй було нараховано відповідачем заробітну плату в розмірі 10 314, 40 грн, з яких 4 076, 92 грн складала оплата відпускних. При цьому, сам відповідач визнає, що щорічна основна відпустка за 2015-2016 роки була надана їй в повному обсязі з 04.07.2016 по 29.09.2016; щорічна основна відпустка за 2016-2017 роки була надана з 12.06.2017 по 07.08.2017; щорічна основна відпустка за 2017-2018 роки була надана їй з 02.07.2018 по 27.08.2018 року. Не відповідає дійсності й твердження відповідача про відсутність у нього на момент звільнення позивача з роботи інформації про те, що позивач має двох неповнолітніх дітей. З врахуванням наведеного наполягала на задоволенні своїх позовних вимог.

15.01.2023 позивачка ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якої вказала, що відповідно до поданих відповідачем до суду разом із відзивом на позов витягів з Наказів ХНУВС, які не суперечать в цілому даним фінансово-облікових відомостей з нарахування заробітної плати, їй було надано щорічні основні відпустки наступної тривалості: за 2015-2016 роки з 04 липня по 29 серпня 2016 року тривалістю 56 днів; за 2016-2017 роки з 12 червня по 07 серпня 2017 року, тривалістю 56 днів; за 2017-2018 роки з 02 липня по 27 серпня 2018 року тривалістю 56 днів; за 2018-2019 роки з 29 липня по 23 серпня 2019 року тривалістю 26 днів; з 13 січня по 24 січня 2020 року тривалістю 12 днів; з 15 червня по 03 липня 2020 року тривалістю 18 днів; за 2019-2020 роки тривалістю 33 дні з 20 липня по 21 серпня 2020 року, а всього невикористаними залишилось 23 дні; за 2021-2022 роки з 23 липня по 15 серпня 2022 року тривалістю 24 дні, а всього невикористаними залишилось 32 дні. Відповідно до виданої їй відповідачем довідки про заробітну плату від 27.09.2023 за №4/857-д в якій у відповідності до положень ст.110 КЗпП України вказані загальні суми заробітної плати в розрізі місяців за період з листопада 2015 року по 31 липня 2023 року з розшифровкою за видами виплат, їй було нараховано середню заробітну плату для оплати часу відпустки в липні-серпні 2021 року в розмірі 12 488. 90 грн. Кількість календарних днів розрахункового періоду складає 354 дні. Сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців становить 164 604.50 грн. Отже, кількість використаних календарних днів відпустки за 2020-2021 роки дорівнює 27 днів (12 488.9*354/164 604.5 =27 днів), а невикористаними залишилось 29 днів. За наданими відповідачем витягами з Наказів ХНУВС №182 о/с від 08.07.2016, №186 о/с від 14.06.2017, №269 о/с від 10.07.2018, №257 о/с від 02.08.2019, №57 о/с від 11.02.2020, №174 о/с від 17.06.2020, №234 о/с нею було повністю використано основні щорічні відпустки тривалістю 56 днів за 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 роки. Невикористаними залишилась частини щорічних основних відпусток: за 2019-2020 тривалістю 23 дні; за 2020-2021 тривалістю 29 днів; за 2021-2022 тривалістю 32 дні; за 2022-23 тривалістю 56 днів. Крім того, нею було використано право на соціальну додаткову відпустку як матері двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів за 2017 рік та за 2018 рік. У вказані періоди їй було нараховано і виплачено оплата відпускних, що підтверджується довідкою про доходи від 27.09.2023 №4/857-д. Так, згідно вказаної довідки в січні 2017 року їй було нараховано 2420.66 грн в оплату відпустки; в січні 2018 року їй було нараховано 4076.92 грн на оплату часу відпустки. Ураховуючи вищевикладене, невикористаними залишились дні соціальної додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років за такі роки: за 2015 тривалістю 10 днів; за 2016 тривалістю 10 днів; за 2019 тривалістю 10 днів; за 2020 тривалістю 10 днів; за 2021 тривалістю 10 днів; за 2022 тривалістю 10 днів; за 2023 тривалістю 10 днів. Останнім її робочим днем був день звільнення 31 липня 2023 року. В день звільнення їй було видано трудову книжку, проте відповідач не здійснив виплату належних їй сум при звільненні, а саме компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні. 04 серпня 2023 року відповідачем було здійснено перерахунок 28 573, 50 грн компенсації за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки. Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток за 2019-2020 роки в кількості 23 дні, 2020-20221 роки в кількості 29 днів, 2021-2022 роки в кількості 32 дні, а всього 84 дні. Також відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів. Згідно із повідомленням відповідача від 26.10.2023 за №4/622-д за 56 днів невикористаної відпустки нараховано 35 495.04 грн. Загальний розмір компенсації за 154 дні невикористаних щорічних відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи дорівнює 97 611,36 грн., з яких 53 242, 56 грн компенсація за 84 дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2019-2020 роки, 2020-2021 роки та 2021-2022 роки та 44 368, 80 грн компенсація за 70 днів невикористаної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015, 2016, 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки. Таким чином, загальна кількість днів невикористаних нею щорічних основних відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за період з 07.11.2015 по 31.08.2023 в кількості 154 дні не компенсована роботодавцем. Відповідно до Довідки про доходи №4/857-д від 27.09.2023 її заробітна плата за червень та липень 2023 року складала 35 143, 50 грн. Кількість робочих днів в червні 2023 року 22 дні, в липні 21 день. Всього за червень липень 2023 року 43 робочих дні. Відповідно, середньоденна заробітна плата складає 817, 30 грн (35143,50/43). Затримка у виплаті відповідачем належних їй сум при звільненні на момент подання даної заяви складає 168 днів. Таким чином, на момент подання даної заяви до суду сума грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні складає 137 306, 40 грн, що й стало підставою звернення до суду з позовом.

16.01.2023 на адресу суду від представника відповідача ХНУВС Романишиної Л.С. надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

01.02.2024 на адресу суду від представника відповідача ХНУВС Романишиної Л.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки позивачка використала всі основні відпустки, окрім 2021-2022 років, де відпустка обмежена тривалістю 24 дні через дію воєнного стану. За період 2022-2023 років позивачка у відпустці не була, тому при звільнені їй було нараховано компенсацію за 56 дні невикористаної відпустки. Щодо виплати відпускних зазначили, що всі виплати здійснюються у день виплати заробітної плати, тому період перебування у відпустці і період виплати не завжди збігається. З приводу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи віком до 15 років, зазначили, що позивач при звільненні не подавала заяви про проведення їй виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей віком до 15 років. На момент звільнення позивачка не подавала до університету заяву про проведення їй виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з відповідними документами про народження дітей та документів з місця роботи батька дітей. Вищевказані документи були надані лише в судовому процесі. Не погоджується відповідач і з вимогою позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому що вважає такі вимоги передчасними.

Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного.

За ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, позивач з 07.11.2015 перебувала в трудових відносинах із ХНУВС та працювала на посаді доцента кафедри охорони інтелектуальної власності, цивільно-правових дисциплін факультету №4, що підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 (а.с.15-17).

Наказом ХНУВС №364 о/с від 28.07.2023 по особовому складу ОСОБА_1 , доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4 Харківського національного університету внутрішніх справ, за власним бажанням, у зв`язку із виходом не пенсію (ст.38 КЗпП України), 31 липня 2023 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 56 днів (а.с.19).

Згідно повідомлення про нараховану суму належну працівнику при звільненні ХНУВС від 26.10.2023 №4/622-д ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням 31.07.2023 була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку 56 днів у розмірі 28 573, 50 грн (а.с.20).

Згідно наказу ХНУВС від 08.07.2016 №182 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2015-2016 рік ОСОБА_1 з 04 липня по 29 серпня 2016 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.55).

Згідно наказу ХНУВС від 14.06.2017 №186 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2016-2017 рік ОСОБА_1 з 12 червня по 07 серпня 2017 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.51).

Згідно наказу ХНУВС від 10.07.2018 №269 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2017-2018 рік ОСОБА_1 з 02 липня по 27 серпня 2018 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.54).

Згідно наказу ХНУВС від 02.08.2019 №257 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2018-2019 рік ОСОБА_1 з 29 липня по 23 серпня 2019 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.52).

Згідно наказу ХНУВС від 11.02.2020 №57 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2018-2019 рік ОСОБА_1 з 13 по 24 січня 2020 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.53).

Згідно наказу ХНУВС від 28.07.2022 №280 о/с по особовому складу вважати у щорічній основній відпустці за 2021-2022 рік ОСОБА_1 з 23 липня по 15 серпня 2022 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.56).

Згідно наказу ХНУВС від 17.06.2020 №174 о/с по особовому складу вважати в невикористаній частині щорічної основної відпустки за 2018-2019 рік ОСОБА_1 з 15 червня по 03 липня 2020 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.58).

Згідно наказу ХНУВС від 04.08.2020 №234 о/с по особовому складу вважати в частині щорічної основної відпустки за 2019-2020 рік ОСОБА_1 з 20 липня по 21 серпня 2020 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати (а.с.59).

Згідно наказу ХНУВС від 21.07.2021 №299 о/с по особовому складу вважати в невикористаній частині щорічної основної відпустки за 2019-2020 рік ОСОБА_1 з 11 червня по 05 липня 2021 року, з виплатою розрахунків по відпускних в термін виплати заробітної плати. Вважати в щорічній основній відпустці за 2020-2021 рік ОСОБА_1 з 06 липня по 31 серпня 2021 з виплатою розрахунків по відпускних у термін виплати заробітної плати (а.с.60).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 27.09.2023 №4/857-д загальна сума доходу за період з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2023 року становить 1 215 369, 93 грн (а.с.21-24; 77-80).

З автобіографії ОСОБА_1 , яка містилася у особовій справі, вбачається, що до складу сім`ї останньої, серед інших входять син ОСОБА_2 , 2009 року народження, донька ОСОБА_3 , 2015 року народження.

З анкети ОСОБА_1 , яка містилася у особовій справі, вбачається, що у п.14 Ваші родичі вказано, серед інших, син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В особовій картці ОСОБА_1 , зазначено, що вона не одружена і має двох дітей: ОСОБА_2 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження. Зазначене також підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с.13-14).

Згідно інформації Департаменту з інспекційної роботи №222/0/226-24 від 16.01.2024 за період роботи з 01.02.2021 по 01.02.2022 в Департаменті територіального контролю земельних відносин Харківської міської ради відпустка як батькові, яких має двох дітей віком до 15 років ОСОБА_3 не надавалась, компенсація за дану відпустку не виплачувалася.

Згідно довідки №1 від 09.01.2024 ОСОБА_3 за 2023 та 2023 роки не скористався правом на додаткову соціальну відпустку працівникам, які мають двох і більше дітей віком до 15-ти років згідно ст.19 Закону України «Про відпустки».

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному постановою Кабінетом Міністрів України від 14 квітня 1997 р. №346.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки», в редакції на момент звільнення позивача, одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Ця відпустка надається за календарний рік, а не за відпрацьований робочий рік. Вона може бути використана працівником у будь-який час протягом календарного року незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини.

Якщо працівник, що має право на цю відпустку, з яких-небудь причин не скористався цим правом за декілька попередніх років, він може використати цю відпустку пізніше. На це вказує і Мінсоцполітики в листах від 20 вересня 2013 року №807/13/155-13 і від 12 травня 2015 року №256/13/116-15, підкреслюючи, що строк давності, після якого втрачається право на додаткову відпустку на дітей, чинним законодавством не встановлений.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не обмежив дію безпосередньо цієї норми на період воєнного стану. Тому вона є чинною, а отже право працівника на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки під час воєнного стану не скасовано.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Також, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку виплата компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Як встановлено судом, позивач працювала на посаді доцента кафедри цивільно-правових дисциплін факультету №4 ХНУВС з 07.11.2015 по 31.07.2023. Останнім робочим днем був день звільнення 31 липня 2023 року. В день звільнення відповідач не здійснив виплату належних ОСОБА_1 сум при звільненні, а саме компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, письмово не повідомив про нараховані суми, належні їй при звільненні.

Згідно довідки ОщадБанку зарахування заробітної плати за липень 2023 року 04.08.2023 ОСОБА_1 було перераховано відповідачем 28 573, 50 грн компенсації за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 рік.

Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані ОСОБА_1 дні щорічних відпусток за 2019-2020 рік в кількості 23 дні, 2020-20221 рік в кількості 29 днів, 2021-2022 рік в кількості 32 дні, а всього 84 дні. Також, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані позивачкою дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 70 днів.

Отже, при звільненні позивача, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічних відпусток, а також дні додаткової відпустки, як працівнику, яка має дітей, однак такої виплати не здійснив.

Суд погоджується з розрахунком позивача розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також невикористану відпустку на дітей, здійсненим за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, який становить 154 дні невикористаних щорічних відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та дорівнює 97 611, 36 грн.

При цьому, суд зауважує, що відповідач не довів відсутність підстав для стягнення на користь позивача компенсації невикористаної нею відпустки на дітей, і власних розрахунків розміру такої компенсації не надав. Доводи відповідача про те, що їм було невідомо про наявність у позивачки дітей не заслуговують на увагу, оскільки в особовій справі позивача наявна інформація про дітей, а отже відповідач знав, що позивач має право на додаткову відпустку на дітей. Позивач написала заяву про звільнення і відповідач, відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», зобов`язаний був здійснити виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку на дітей при її звільнені 31 липня 2023 року.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі №640/24361/19, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачці в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі №640/11699/21.

Крім того, відповідач має виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Визначення середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється за останні 2 календарні місяці роботи.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/ годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_1 №4/857-д від 27.09.2023 її заробітна плата за червень та липень 2023 року складала 35 143, 50 грн (17 571, 75*2). Кількість робочих днів в червні 2023 року 22 дні, в липні 21 день. Всього за червень-липень 2023 року 43 робочих дні. Відповідно, середньоденна заробітна плата складає 817, 30 грн (35 143, 50/43). Затримка у виплаті відповідачем належних ОСОБА_1 сум при звільненні, станом на момент подання даної заяви15.01.2024, складає 168 днів. Таким чином, розмір стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні складає 137 306, 40 грн.

Стороною відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували надані стороною відповідача розрахунки розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, чи докази які б свідчили про неправильність обчислення таких розрахунків.

Суд враховує також ту обставину, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача не наводить жодного обґрунтованого аргументу щодо безпідставності, на думку відповідача, заявлених позовних вимог.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшли своє повне підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ (61080 м. Харків, пр-т Льва Ландау, 27, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію за невикористані 154 дні відпустки в розмірі 97 611 (дев`яносто сім тисяч шістсот одинадцять) гривень 36 коп.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ (61080 м. Харків, пр-т Льва Ландау, 27, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 137 306 (сто тридцять сім тисяч триста шість) гривень 40 коп.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ (61080 м. Харків, пр-т Льва Ландау, 27, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 2680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 75 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 лютого 2024 року.

Суддя: А.М. Задорожна