Номер провадження: 22-ц/813/2069/24
Справа № 522/2805/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

08 лютого 2023 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 62961 грн. 60 коп. заборгованості за період з 30.01.2020 по 30.06.2021, яка складається з 44 799,60 грн. - інфляційних втрат, 18 162,00 грн. - 3% річних.

Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням зобов`язань по кредитному договору № б/н, укладеному 24.10.2013 з АТ КБ «Приватбанк», має заборгованість за період з 30.01.2020 по 30.06.2021 у вигляді штрафних санкцій (3% річних) у сумі 18 162,00 грн. та у вигляді інфляційних нарахувань у сумі 44 799,60 грн..

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження суми заборгованості позивач надає розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних по клієнту ОСОБА_1 (а.с.35).

Однак, наданий позивачем розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних по клієнту ОСОБА_1 не є належним та допустимим доказом, оскільки він не підписаний посадовими особами позивача, які мають право підписувати такі документи. Зазначений розрахунок не містить навіть імені та посади особи, яка його склала.

Крім того, в даному розрахунку, інфляційні втрати та 3% обраховуються, виходячи із суми боргу в розмірі 403 600 грн. починаючи з 31.01.2020, тобто з тієї дати, станом на яку ще не існувало рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 , яке ухвалено судом лише 11.03.2020.

Також, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат починається з 31.01.2020, що виходить за межі трирічного строку позовної давності для даних вимог, оскільки позивач звернувся до суду лише 08.02.2023.

Будь-яких інших доказів щодо визначення суми заборгованості позивачем суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову з задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2023 року скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, рішення прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що суд в рішенні вказує, що розрахунок не є належним та допустима доказом, оскільки він не підписаний посадовими особами позивача, які мають право підписувати такі документи. Але судом не враховано декілька важливих обставин справи:

1) якщо розрахунок був непідписаний, то суд повинен був ще до початку відкриття провадження прийнято ухвалу про залишення позову без руху, оскільки та не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, але цього не зробив, отже розрахунок банку відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, як і позов в цілому, а тому розрахунок боргу є належним доказом;

2) розрахунок банку не спростовано відповідачем.

Відповідач не звільнений від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Відповідач не скористався своїми процесуальними правами і не надав суду відзиву на позов і жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, в т.ч. і розміру інфляційних втрат на 3 % річних, не навів власного розрахунку.

Крім того, якщо суд не бере до уваги розрахунок банку, то він зобов`язаний був навести у рішенні свій розрахунок.

Банк змінив строк виконання зобов`язань звернувшись до суду із позовом 02.12.2019 року та пред`явив позов про стягнення боргу станом на 27.10.2019 року.

Рішенням суду від 11.03.2020 року підтверджено факт, що станом і 27.10.2019 року вже існував борг за тілом кредиту в розмір 403600,00 грн.

Обставини встановлені рішенням суду не потребують доказуванню.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій згідно ст. 625 ЦК з 31.01.2020 року не суперечать чинному законодавству.

Суд першої інстанції безпідставно ототожнив дату ухвалення рішення та дату нарахування боргу.

Суд зазначає, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат починається з 31.01.2020, що виходить за межі трирічного строку позовної давності для даних вимог, оскільки позивач звернувся до суду лише 08.02.2023.

При цьому, судом не враховано наступне:

1) відповідач не подавав клопотання про застосування строку позовної давності;

2) у постанові від 08.11.2019 у цивільній справі № 127/15672/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна позиція викладена і постановах Верховного суду від 10та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18,від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Отже, у випадку заявлення клопотання відповідачем про застосування строку позовної давності, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 08.02.2020 року по 08.02.2023 року.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт розмір заборгованості.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.

Спростовуючи доводи позовної заяви, суд першої інстанції вийшов за межі вимог частин першої, другої, п`ятої ст.12 ЦПК України, оскільки відхилив доводи позивача щодо наявності заборгованості, при тому, що відповідач участі у справі не брав і будь-яких заперечень не подавав

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 62 961,60 грн. і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження суми заборгованості позивач надає розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних по клієнту ОСОБА_1 , який не є належним та допустимим доказом, оскільки він не підписаний посадовими особами позивача, які мають право підписувати такі документи. Зазначений розрахунок не містить імені та посади особи, яка його склала.

Крім того, в даному розрахунку, інфляційні втрати та 3% обраховуються, виходячи із суми боргу в розмірі 403 600 грн. починаючи з 31.01.2020, тобто з тієї дати, станом на яку ще не існувало рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 , яке ухвалено судом лише 11.03.2020.

Також, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат починається з 31.01.2020, що виходить за межі трирічного строку позовної давності для даних вимог, оскільки позивач звернувся до суду лише 08.02.2023.

Будь-яких інших доказів щодо визначення суми заборгованості позивачем суду не надано.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 24.10.2013, згідно з якою отримав кредит у розмірі 400 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 403600,0 грн. за кредитним договором № б/н від 24.10.2013 року та судові витрати 6054,00 грн..

Таким чином, з ухваленням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року, яким стягнуто з відповідача заборгованість за договором № б/н від 24.10.2013 року, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій згідно ст. 625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Проте апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами, в частині строку обчислення нарахувань.

Визначаючи розмір заборгованості боржника, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - здійснений кредитором розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

В постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду, вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказане обмеження не пов`язане із поданням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яке є підставою для відмови у задоволенні позову, а лише встановлює певні часові проміжки, за які кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості, що пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання.

На підставі викладеного, штрафні санкції згідно ст. 625 ЦК України, підлягають сплаті за останні три роки, які передували подачі позову.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача 44799,60 грн - інфляційні втрати та три проценти річних за користування грошовими коштами за період з 30.01.2020 року по 30.06.2021 року, згідно наданого розрахунку.

Проте, як вбачається з матеріалів справи вбачається, з даним позовом представник позивача звернувся до суду 08 лютого 2023 року(а.с. 44), тому штрафні санкції згідно ст. 625 ЦК України підлягаються стягненню за період з 08.02.2020 по 30.06.2021.

Щоб розрахувати 3% річних за статтею 625 ЦК України, слід скористатись такою формулою: сума боргу за рішенням суду х 509 (кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання) х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році), отже:

40360 грн х 509 х 3 / 365 / 100 = 16884,85 грн. (за період з 08.02.2020 року по 30.06.2021 року).

Щодо інфляційних втрат згідно із вимогами статті 625 ЦК України, колегія суддів враховує наступне.

Згідного наданого представником позивача розрахунку інфляційні втрати за користування грошовими коштами за період з 30.01.2020 року по 30.06.2021 року становить 44799,60 грн., тому за доцільне слід виключити із цієї загальної суми, суму інфляційних втрат нараховану з 30.01.2020 до 08.02.2020, тобто 807,20 грн. (44799,60 грн. 807.20 грн. = 43992,40 грн.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає 3 % річних від простроченої суми, якою є сума боргу в розмірі 16884,85 грн., та інфляційні втрати за користування грошовими коштами в розмірі 43992,40 грн., за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 08.02.2020 року по 30.06.2021 року, що складатиме 60877,25 грн.

На підставі повного і всебічного з`ясування обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що загальна сума заборгованості, розрахованої на підставі статті 625 ЦК України складає 60877,25 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість у розмірі 60877 грн. 25 коп, яка складається з:

-3 % річних від простроченої суми - 16884,85 грн.

-сума заборгованості за інфляційними втратами 43992,40 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко