Провадження № 2/466/601/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Господар» за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання майнового права на об`єкт нерухомості, -

у с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею майнове право на двокімнатну квартиру (будівельний), загальною площею 52,82 кв.м, розташовану на третьому поверсі у будинку за адресою: АДРЕСА_1 на суму 725018,55 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.08.2018 року між ОК ЖБК «Господар» (Кооператив) та ОСОБА_2 (член Кооперативу) було укладено договір №42 про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Господар».

Об`єкт будівництва підлягав прийняттю до експлуатації у другому кварталі 2019 року.

Згідно п. 1.1.2. договору, Об`єкт будівництва, Об`єкт це житловий багатоквартирний будинок, що підлягав будівництву за адресою (будівельна адреса): АДРЕСА_1 , будівництво якого, відповідно до умов даного договору буде здійснюватись на земельній ділянці території забудови, причому, кожна квартира, кожне нежитлове приміщення (його частина) можуть виступати самостійними об`єктами цивільних прав.

Згідно Додатку №1 до Договору, Приміщення, що підлягає передачі члену Кооперативу відповідно до п. 2.1 Договору: квартира (будівельний), площею 52,82 м.кв., поверх третій, дві житлові кімнати, АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.4. Договору Кооператив зобов`язався передати у власність члена Кооперативу Приміщення, яке відповідає вимогам проектної документації Об`єкта будівництва та вимогам, які наведені у Додатку №1 до даного договору.

Згідно п. 3.1. договору вартість будівництва одного квадратного метра Приміщення складає суму в українських гривнях, яка еквівалентна 492,24 USD по курсу НБУ на час оплати таких коштів на користь Кооперативу. Вартість приміщення становить в гривнях еквівалент 26000,12 доларів США, що на момент укладання даного договору за курсом НБУ складає 725018,55 грн.

Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків по договору про сплату пайових внесків №42 сторонами підтверджено, що станом на 12.02.2020 року ОСОБА_2 сплатила пайові внески на суму 725018,55 грн. Сторонами підтверджено, що заборгованість відсутня.

Проте, Кооперативом не було виконано зобов`язання в частині передачі Приміщення у строк зазначений у договорі, чим порушено права члена Кооперативу на отримання Приміщення у власність.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подав відзиву на позовну заяву.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, 28.08.2018 року між ОК ЖБК «Господар» (Кооператив) та ОСОБА_2 (член Кооперативу) було укладено договір №42 про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Господар».

Згідно п. 2.1. цього договору член Кооперативу вносить до Кооперативу пайові внески у розмірах та порядку, встановленому даним договором та додатками до нього, а Кооператив за рахунок пайових внесків члену Кооперативу та пайових внесків інших членів Кооперативу зобов`язався організувати будівництво Об`єкта будівництва, здати його в експлуатацію та передати у власність члену Кооперативу Приміщення на умовах, встановлених даним Договором та за умови повної сплати членом Кооперативу суми пайового внеску, встановленої даним договором.

Об`єкт будівництва підлягав прийняттю до експлуатації у другому кварталі 2019 року.

Згідно п. 1.1.2. договору, Об`єкт будівництва, Об`єкт це житловий багатоквартирний будинок, що підлягав будівництву за адресою (будівельна адреса): АДРЕСА_1 , будівництво якого, відповідно до умов даного договору буде здійснюватись на земельній ділянці території забудови, причому, кожна квартира, кожне нежитлове приміщення (його частина) можуть виступати самостійними об`єктами цивільних прав.

Відповідно до п. 1.1.5. Приміщення квартира в Об`єкті будівництва, характеристика якої наведена у Додатку №1 до цього Договору.

Згідно Додатку №1 до Договору, Приміщення, що підлягає передачі члену Кооперативу відповідно до п. 2.1 Договору: квартира (будівельний), площею 52,82 м.кв., поверх третій, дві житлові кімнати, АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.4. Договору Кооператив зобов`язався передати у власність члена Кооперативу Приміщення, яке відповідає вимогам проектної документації Об`єкта будівництва та вимогам, які наведені у Додатку №1 до даного договору.

Згідно п. 3.1. договору вартість будівництва одного квадратного метра Приміщення складає суму в українських гривнях, яка еквівалентна 492,24 USD по курсу НБУ на час оплати таких коштів на користь Кооперативу. Вартість приміщення становить в українських гривнях еквівалент 26000,12 доларів США, що на момент укладання даного договору за курсом НБУ складає 725018,55.

Член Кооперативу вносить до Кооперативу суму вартості Приміщення у строки відповідно до Графіку внесків (додатку №3 до даного Договору) та згідно з умовами, погодженими у п. 3.2 даного Договору.

Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків по договору про сплату пайових внесків №42 сторонами підтверджено, що станом на 12.02.2020 року ОСОБА_2 сплатила пайові внески на суму 725018,55 грн. Сторонами підтверджено, що заборгованість відсутня.

Згідно п. 8.1. договору право власності на Приміщення в члена Кооперативу виникає при повній сплаті членом Кооперативу пайових внесків (оплати Остаточної вартості приміщення).

Кооператив зобов`язаний не пізніше 2 (двох) робочих днів після виконання зобов`язань членом Кооперативу по повній сплаті пайових внесків (оплати Остаточної вартості приміщення) видати члену Кооперативу довідку про повну сплату пайових внесків за Приміщення.

Відповідно до п. 8.3 договору Акт приймання-передачі Приміщення та виконання сторонами обов`язків за даним договором підписують Сторони не пізніше 10-ти днів після здачі Об`єкта в експлуатацію.

Проте, Кооперативом не було виконано зобов`язання в частині передачі Приміщення у строк зазначений у договорі, чим порушено права члена Кооперативу на отримання Приміщення у власність.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 526 ЦК України наголошено на необхідності виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України)

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій ст. 179 ЦК України надано визначення речі, як предмету матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про поділ речей на нерухомі та рухомі (ст. 181 ЦК України), а також вказано і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у ст. 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у ст. 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність").

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі "Броньовські проти Польщі", заява N 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява N 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02 березня 2005 року, заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, "легітимні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland", заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, №10741/84).

Відповідно до п. 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Stretch v The United Kingdom", заява N 44277/98).

У іншій справі (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року №6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як "право очікування", яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі N 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі, № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16, постанова ВС від 25.08.2022р. у справі № № 753/19473/19.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У ч. 2 ст. 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України від "Про інвестиційну діяльність".

Відповідно до ч. 5 ст. 7 та ст. 4 цих Законів інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У ст. 2 Закону «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N359/5719/17 (провадження N 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи суд керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Спосіб захисту, передбачений ст. 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 7250,19 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 142, 247, 258, 259, 263-265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд ,-

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 майнове право на двокімнатну квартиру (будівельний), загальною площею 52,82 кв.м, розташовану на третьому поверсі у будинку за адресою: АДРЕСА_1 на суму 725018,55 грн.

Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Господар» на користь ОСОБА_2 7250,19 грн (сім тисяч двісті п`ятдесят гривень дев`ятнадцять копійок) судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку ст. 284-285 ЦПК України.

Апеляційна скарга на заочне рішення подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Господар», , місцезнаходження: м. Львів, вул. Зелена, 115Б.

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса проживання: 80640, с. Пониковиця, Бродівського району, Львівської області, РНОКП: НОМЕР_2 .

Суддя О. І. Баєва