Справа № 129/2145/23
Провадження № 22-ц/801/572/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуСправа № 129/2145/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Дєдова С. М. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 жовтня 2010 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» та підписала анкету-заяву №б/н, підтвердивши свою згоду на те, що ця анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Заявою відповідачка підтвердила той факт, що вона повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були їй надані для ознайомлення у письмовій формі.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами у межах кредитного ліміту.

Натомість відповідач порушила свої зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого станом на 22 травня 2023 року заборгованість відповідачки становить 44 852,74 грн, із яких 36 503,58 грн заборгованість за тілом кредиту; 8 349,16 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на викладене, АТ КБ «Приватбанк» звернувшись в суд із даним позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказаний розмір заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 жовтня 2010 року та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36 503,58 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що фактично отримані та використані відповідачем ОСОБА_1 кошти в сумі 36 503,58 грн в добровільному порядку позивачу не повернуті, тому з метою захисту законних інтересів позивача борг у вказаному розмірі та судові витрати в сумі 2 684 грн слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за відсотками за користуванням кредитом в сумі 8 349,16 грн суд відмовив у зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 27 жовтня 2010 року, а Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідачки, а тому не можуть вважатися складовою частиною укладеного кредитного договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у цій частині повністю, а в решті рішення залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 лютого 2024 року справу призначено до розгляду на 22 лютого 2024 року в порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків.

До позовної заяви банк долучив особисто підписану відповідачкою довідку про умови кредитування, відповідно відсоткова ставка за користуванням кредитом була визначена на рівні 2,5%, а тому у суду не було підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором та довідку про умови кредитування, підписану відповідачкою особисто.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

27 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, за змістом якої ОСОБА_1 виявила намір отримати платіжну картку у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 18).

До позовної заяви стороною позивача додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку станом на 06 березня 2010 року (а. с. 20-43).

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN6928 з ОСОБА_1 базова відсоткова ставка в місяць на залишок непростроченої заборгованості становить 2,5%. Довідка містить особистий підпис ОСОБА_1 (а. с. 19).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 22 травня 2023 року заборгованість за договором №б/н від 27 жовтня 2010 року, укладеного між банком та відповідачкою, становить 44 852,74 грн, із яких 36 503,58 грн заборгованість за тілом кредиту; 8 349,16 грн заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 12-15).

Також позивачем було надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 27 жовтня 2010 року по 23 травня 2023 року (а. с. 52-61).

На а. с. 45-46 містяться копії паспорту ОСОБА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судове рішення переглядається апеляційним судом в частині відмови суду першої інстанції задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки в іншій частині рішення сторонами не оскаржується.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Надання кредитних коштів та користування ними відповідачкою підтверджується випискою по карткових рахунках ОСОБА_1 .. Протилежного вона не довела.

Так, із виписки по рахунку чітко прослідковується, що ОСОБА_1 активно користувалася кредитними коштами: розраховувалася за товари і послуги, знімала готівку у банкоматах, періодично часткового погашала заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні докази, що саме долучені до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи розуміла відповідачка, підписуючи анкету-заяву 27 жовтня 2010 року, а у анкеті-заяві розмір відсотків за користування кредитом не визначений.

Водночас у апеляційній скарзі представник позивача звертає увагу на те, що судом першої інстанції не взято до уваги довідку про умови кредитування (а. с. 19), яка була особисто підписана ОСОБА_1 27 жовтня 2010 року, та відповідно до якої базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 2,5 % на місяць.

Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції дійсно не надано оцінки такому доказу і зауважує таке.

З матеріалів справи видно, що відповідачкою було підписано довідку про умови кредитування, згідно якої передбачено нарахування 2,5% в місяць на залишок непростроченої заборгованості, у той час як у розрахунку заборгованості зазначена заборгованість за простроченими відсотками.

Як видно із наданого банком розрахунку заборгованості:

-у період з 27 жовтня 2010 року по 05 квітня 2014 року процентна ставка становила 30,00;

-у період з 01 вересня 2014 року по 12 січня 2015 року процентна ставка становила 34,80;

-у період 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року процентна ставка становила 43,20;

-у період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2020 року процентна ставка становила 3,60;

-у період з 01 серпня 2020 року по 25 лютого 2022 року процентна ставка становила 3,50;

-у період березня 2022 року процентна ставка становила 0,00;

-у період з 01 квітня 2022 року по 31 серпня 2022 року процентна ставка становила 1,70;

-у період з 01 вересня 2022 року по 22 травня 2023 року процентна ставка становила 3,50.

Аналогічні відомості містяться у виписці по рахунку ОСОБА_1 .

Однак жодних доказів обумовленості між сторонами відсотків у таких розмірах матеріали справи не містять.

Крім того наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей про нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5%.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається саме на нього.

Як зазначалося, у апеляційній скарзі позивач звертає увагу суду на те, що у довідці про умови кредитування за договором, укладеним з ОСОБА_1 , сторонами обумовлена процентна ставка на рівні 2,5% на місяць на залишок непростроченої заборгованості.

Проте ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, позивачем не надано розрахунок заборгованості за кредитом із таким розміром процентної ставки.

При цьому колегія суддів зауважує на тому, що із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості, на яку мали бути нараховані відсотки, протягом місяця змінювався через активне використання відповідачкою кредитних коштів та періодичне погашення заборгованості, а тому апеляційний суд позбавлений можливості самостійно провести розрахунок заборгованості за обумовленою сторонами процентною ставкою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не було виконано обов`язок із доказування дійсного розміру заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, позовні вимоги у цій частині не можуть бути задоволені.

Отже, хоча суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення відсотків, проте внаслідок неповного встановлення обставин справи та не дослідження певних доказів, а саме довідки про умови кредитування, зазначив помилкові підстави такої відмови.

Водночас колегія суддів звертає увагу також на те, що при розподілі судових витрат за результатами розгялду справи, суд першої інстанції не застосував принцип пропорційності відповідно до вимог статті 141 УПК України, тому оскаржуване рішення слід змінити у цій частині.

Так, оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» були задоволені на 81,39% (36 503,58 грн х 100%) : 44 852,74 грн), з ОСОБА_1 слід стягнути 2 184,51 грн (2 684 грн х 81,39%) сплаченого банком судового збору за подання позовної заяви.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи, однак не дають підстав для висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення відсотків за користування кредитом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення судових витрат скасувати, ухваливши нове із підстав, викладених у цій постанові.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, однак позовні вимоги у відповідній частині за результатами перегляду справи задоволенню не підлягають, тому понесені судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції слід залишити за АТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року у частині стягнення відсотків за користуванням кредитом та судових витрат скасувати і ухвалити у цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2 184,51 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

У решті рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції залишити за Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» , юридична адреса вул. Грушевського, 1г, м. Київ.

ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук