П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 року місто Київ

справа № 759/17716/21

провадження№22-ц/824/4619/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Антонов»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Антонов»

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 2 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Журибеди О.М., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати незаконним дії ДП «Антонов» щодо відсторонення позивача від роботи та запровадження щодо позивача простою протягом лютого-червня 2021 року; стягнути з ДП «Антонов» середню заробітну плату за період з 1 лютого 2021 року по 30 червня 2021 року у сумі 158535,79 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 1 березня 2012 року працює на ДП «Антонов». З 1 травня 2017 року позивача переведено на посаду інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення (В-256) ДП «Антонов» На цій посаді позивач працював до його звільнення 29 червня 2021 року.

1 лютого 2021 року позивач без належних на те підстав та відповідних документів був відсторонений від роботи. Позивачеві обмежили можливість доступу до його корпоративної пошти, до корпоративного сайту за його особистим логіном та паролем та була заблокована перепустка на територію підприємства.

Ще за декілька місяців до цих подій керівництво Авіаційно-транспортного підприємства ДП «Антонов» почало тиснути на позивача, щоб він звільнився за власним бажанням.

Жодного документу про те, що ДП «Антонов» призупинено роботи, в яких позивач брав участь за посадою, що на підприємстві відсутні умови для організації виконання позивачем роботи, і, що в структурному підрозділі, в якому позивач працює, оголошено простій, роботодавцем не надано.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 2 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним дії ДП «Антонов» стосовно запровадження щодо ОСОБА_1 простою та відсторонення його від роботи з 1 лютого 2021 року по 30 червня 2021 року (включно). Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 різницю середньої заробітної плати та виплаченої заробітної плати у період простою за період з 1 лютого 2021 року по 30 червня 2021 року у сумі 158535,79 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ДП «Антонова» подало апеляційну скаргу, в який просило рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити, здійснити перерозподіл судових витрат.

Судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не досліджено обставин щодо обов`язку ДП «Антонов» виконувати організаційно-розпорядчі документи Концерну, як і не надано належної оцінки викладеному в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Апелянт звернув увагу суду на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та викладенні своїх мотивів не взято до уваги ту обставину, що Державним концерном «Укроборонпром», як органом управління ДП «Антонов» видано наказ «Про додаткові заходи забезпечення охорони праці та здоров`я працівників у Державному концерні «Укроборонпром» № 74 від 12 березня 202 року, дія якого розповсюджується в тому числі і на ДП «Антонов», як учасника ДК «Укроборонпром», тобто органу, наділеного господарською компетенцією (організаційно-господарські зобов`язання). В силу положень статуту ДП «Антонов» та статуту ДК «Укроборонпром» організаційно-розпорядчі документи органу управління є обов`язковими для виконання ДП «Антонов».

Суд першої інстанції помилково вважає, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів, оскільки дану обставину слід розглядати не однобоко, а враховувати чи взагалі існує доцільність для підприємства критичної інфраструктури в зупиненні своєї роботи чи роботи його окремого підрозділу в умовах воєнного стану.

Виведення в простій позивача без переведення його на іншу роботу не суперечить вимогам законодавства та не порушувало в оспорюваних періодах трудових прав позивач.

Висновок суду першої інстанції стосовно того, що ДП «Антонов» не надало доказів, що накази про оголошення простою були доведені до відома позивача є поверхневими та необґрунтованими, такими, що не базуються на фактичних обставинах справи та зроблені судом внаслідок неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування положень ст.34 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Чугаєнко О.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ДП « Антонов» - Нечай О.Н. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивач адвокат Чугаєнко О.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 березня 2012 року по 29 червня 2021 року працював на Державному підприємстві «Антонов». З 01 травня 2017 року його переведено на посаду інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення (В-256) ДП «Антонов» (а.с. 12-14, том1).

17 березня 2020 року Президент ДП «Антонов» Донець О.Д. видав наказ № 2078к про простій працівників підприємства.

Відповідно до вказаного наказу з метою виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, зокрема щодо запровадження Кабінетом Міністрів України на підставі Рішення Державної комісії з питань техногенної безпеки та надзвичайних ситуацій від 16 березня 2020 року плану протиепідеміологічних заходів, зокрема обмеження роботи громадського міського транспорту, міжміських перевезень, роботи метрополітену, та враховуючи рекомендації МОЗ України та Держпраці підприємствам всіх форм власності щодо недопущення скупчення значних груп працівників на території підприємств, а також з огляду на заходи визначені наказом ДК «Укроборонпром» № 74 від 12 березня 2020 року, керуючись ч. 1 ст. 113 КЗпП України, оголошено простій не з вини працівників у період з 18 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року для працівників підприємства, крім працівників підрозділів, що виконують невідкладні роботи та роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства, зазначених у додатку № 1 до даного наказу (п.1); запроваджено з 18 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року дистанційну роботу на дому працівникам підприємства відповідно до додатку № 2 до даного наказу (п. 2); безпосередні керівники працівників визначених додатком № 2 до даного наказу відповідають за видання виробничих завдань таким працівникам та здійснюють контроль за виконанням працівниками виробничих завдань (п. 4). (а.с. 90-91).

В подальшому наказами від 01 квітня 2020 року № 2151к, від 24 квітня 2020 року № 2249 к, від 08 травня 2020 року № 2337к, від 22 травня 2020 року № 2435 к, від 18 червня 2020 року № 2818 к, від 28 липня 2020 року № 3495к, від 31 серпня 2020 року № 4110к, від 30 вересня 2020 року № 4728к, від 30 жовтня 2020 року № 5331к, від 27 листопада 2020 року № 5969к, від 28 грудня 2020 року № 6618к, від 28 січня 2021 року № 759к, від 26 лютого 2021 року № 1798к, від 29 березня 2021 року № 2674к, від 29 квітня 2021 року № 3567к період простою у відповідача продовжувався 31 травня 2021 року, (а.с. 93-149, том 1).

Додатками № 2 до наказів від 08 липня 2020 року № 3162к , від 28 липня 2020 року № 3495к, від 31 серпня 2020 року № 4110к, від 30 вересня 2020 року № 4728к, від 30 жовтня 2020 року № 5331к, від 27 листопада 2020 року № 5969к, від 28 грудня 2020 року № 6618к, ОСОБА_1 інженера І категорії включено до переліку працівників відділу наземного забезпечення (В-256), які будуть працювати дистанційно на дому на період карантину відповідно з 10 липня 2020 року по 31 січня 2021 року.

Як вбачається з матеріалами справи та встановлено судом, в період з 18 березня 2020 року по 31 травня 2021 року в ДП «Антонов» на підставі відповідних наказів приймались рішення про оголошення простою не з вини працівників.

До 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 працював і не перебував у простої.

Згідно розрахункових листів за грудень 2020 року - січень 2021 року (а.с. 34) позивачу нараховувалась крім іншого премія за виконання найважливіших планових завдань (вид нарахування 66).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ДП «Антонов» не надало доказів, що накази про оголошення простою були доведені до відома позивача. Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про оголошення простою. Позивач протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці. Таким чином, відповідачем порушено процедуру оголошення простою щодо позивача. Оскільки позивачем надано докази отримання значно меншого розміру заробітної плати в період оголошення щодо нього простою, ніж отримувана ним заробітна плата до такого простою, тому в цьому випадку суд вважав, що ефективним способом захисту порушеного права буде стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини середньої заробітної плати за час оголошення простою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно зі статтею 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Тлумачення статті 34 КЗпП України свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Судом встановлено, з початку запровадження карантину до 31 січня 2021 року позивач виконував свої посадові обов`язки вказана обставина не заперечується сторонами.

Згідно з табелем обліку робочого часу в березні 2020 року позивач відпрацював 168 годин, у квітні 2020 року - 167 годин, у травні 2020 року - 0годин, у червні 2020 року - 128 годин 55 хвилин, у липні 2020 року -184 годин, у серпні 2020 року - 0 годин, у вересні - 176 годин, у жовтні 2020 року - 167 годин, у листопаді 2020 року - 57 години 30 хвилин, у грудні 2020 року - 94 годин та у січні 2021 року - 151 годину.

Отже, навіть під час оголошення простою у відповідача у зв`язку з оголошенням карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», позивач міг виконувати та виконував виробничі завдання за посадою. Саме по собі прийняття Кабінетом Міністрів України постанови про оголошення карантину не вказує на неможливість виконання роботи на підприємстві, де працював позивач. Тому підстави для запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою були відсутні, оскільки у відповідача були наявні організаційні умови для виконання позивачем своїх посадових обов`язків.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності підстав запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення до позивача простою з 01 лютого 2021 року по 30 червня 2021 року підлягає задоволенню.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про оголошення простою, він був протиправно позбавлений інформації про період простою.

Ураховуючи неправомірні дії відповідача, суд обґрунтовано стягнув середній заробіток за час неправомірного оголошення простою щодо позивача, вирахувавши різницю між отриманими ним сумами та сумами, які підлягали виплаті.

Указане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №759/17718/21; від 10 січня 2024 року № 759/17724/21 та від 23 січня 2024 року № 759/4617/21, у подібних правовідносинах про визнання незаконними дій роботодавця щодо відсторонення від роботи працівника ДП «Антонов», запровадження простою та стягнення середнього заробітку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що виведення в простій позивача без переведення його на іншу роботу не суперечить вимогам законодавства та не порушувало в оспорюваних періодах його трудових прав, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи зводяться до власного трактування відповідачем норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Антонов» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 19 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус