П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2024 року м.Київ

Справа № 757/25978/22

Провадження: № 22-ц/824/4865/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 в інтересах Держави України в особі Кабінету Міністрів України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями,

у с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є вкладником ПАТ «Старокиївський банк». 02.06.2014 року вона уклала з ПАТ «Старокиївський банк» договір банківського рахунку №8360. 06.04.2014 року між нею та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського вкладу № 06/1237-2014, за умовами якого банк відкрив вкладний (строковий) рахунок у гривні, і на вказаний рахунок, нею, позивачкою були внесені кошти у розмірі 190 000 грн. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у справі № 826/18031/14 визнано протиправною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - УО ФГРВФО) на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо не включення її, ОСОБА_3 , даних до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду; зобов`язано УО ФГРВФО включити її, ОСОБА_3 , дані до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу; зобов`язано Фонд прийняти рішення про включення позивача до загального реєстру вкладників на підставі повного переліку вкладників, наданого УО ФГРВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіною Л.О. із здійсненням відповідного відшкодування коштів в межах граничного розміру відшкодування коштів за її вкладом.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року в частині зобов`язання Фонду прийняти рішення про включення позивачки до загального реєстру вкладників на підставі повного переліку вкладників, наданого УО ФГРВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіною Л.О. із здійсненням відповідного відшкодування коштів у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_3 , скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині; в решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року доповнено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року абзацом такого змісту: «Зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_3 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб». В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року залишено без змін. Вона, ОСОБА_3 , неодноразово зверталася до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявами про включення її до реєстру вкладників та виплату вкладу, а пізніше й про виконання вказаних вище судових рішень, які не були виконані. 17 вересня 2019 року було направлено до Фонду запит про надання інформації щодо включення про неї, ОСОБА_3 , відомостей до загального реєстру вкладників ПАТ «Старокиївський банк» та виплати гарантованої суми за вкладом. У жовтні 2019 року нею отримано лист від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому повідомлено про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як державна структура, діючи в інтересах держави, позбавив її, ОСОБА_3 , можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом. Внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку держави, її, позивачку, позбавлено майна (депозитних коштів). Відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до незадовільної роботи банківської системи, і, як наслідок, неможливості отримання нею своїх вкладних депозитних коштів, а потім до неможливості виконання судового рішення на її користь, що є прямим порушенням статей 6 та 13 Конвенції про захисту прав людини і основоположних свобод. Отже, саме держава Україна несе відповідальність в цілому за діяльність своїх органів влади. За наведених обставин, просила суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь шкоду в розмірі 190 000,00 грн, завдану протиправними діями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями, задоволено.

Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_3 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України завдану шкоду в розмірі 190 000 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 в інтересах Держави України в особі Кабінету Міністрів України подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в інтересах Державної казначейської служби України на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Фонд не є державним органом, а тому на випадки заподіяння зазначеним суб`єктом шкоди не поширюються помилково застосовані судом положення статті 56 Конституції та статтей 1173, 1174 ЦК України. Окрім того, розмір гарантованої суми вкладу не може вважатись майновою шкодою в розумінні статті 1174 ЦК України, оскільки існує спеціальний закон та порядок відшкодування таких коштів. Законодавством України не перебачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Зазначив і про те, що такий спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, про що вказала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23.05.2018 у справі № 820/3770/16, від 06.06.2018 у справі № 727/8505/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 285/489/18-ц, від 10.04.2019 у справі № 761/10730/18, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_2 в інтересах Держави України в особі Кабінету Міністрів України на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що стягнення з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у заявленому розмірі не узгоджується з положеннями законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність». Кабінет Міністрів України, який був визначений позивачем в якості відповідача, не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 06 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу № 06/1237-2014, згідно з пунктом 1.1 якого банк відкриває вкладнику (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Надійний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 190 000 грн. Датою повернення вкладу визначено - 06 липня 2014 рік (а. с. 13-16).

Згідно квитанції від 06 червня 2014 року № 66667 ОСОБА_3 внесла кошти у розмірі 190 000 грн на депозитний рахунок № НОМЕР_2 (а.с. 17).

Постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2014 року № 276/БТ ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії проблемних.

Правлінням Національного банку України 17 червня 2014 року прийнято постанову № 365 «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 червня 2014 року № 50 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк», згідно з яким з 18 червня 2014 року по 18 вересня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Пантіну Л. О.

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Старокиївський банк» від 24 червня 2014 року № 23 прийнято рішення про здійснення в банку перевірки договорів, укладених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», утворено відповідну комісію. Рішенням комісії з перевірки договорів відповідно до протоколу від 29 серпня 2014 року надано на затвердження уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Старокиївський банк» перелік нікчемних договорів та інших правочинів, виявлених за результатами перевірки, серед яких зазначено і укладений із позивачем договір банківського вкладу від 06 червня 2014 року № 06/1237-2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року у справі № 826/18031/14 адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. щодо не включення даних ОСОБА_3 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу;

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіну Л.О. включити дані ОСОБА_3 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу;

Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прийняти рішення про включення позивача до загального реєстру вкладників на підставі Повного переліку вкладників, наданого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіною Л. О. із здійсненням відповідного відшкодування коштів у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_3 .

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року в частині зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняти рішення про включення позивача до загального реєстру вкладників на підставі Повного переліку вкладників, наданого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Пантіною Любов Олександрівною із здійсненням відповідного відшкодування коштів у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_3 скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року доповнено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року у справі № 826/18031/14 абзацом такого змісту:

«Зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_3 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб».

В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

17.01.2019 року ОСОБА_3 направила на адресу Фонду заяву щодо виконання постанови Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 826/18031/14.

Листом від 13.02.2019 року Фонд повідомив ОСОБА_3 про накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках, відкритих в ПАТ «Старокиївський Банк», у тому числі, на рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_3 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 752/3185/17 в рамках кримінального провадження № 000367 накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках, відкритих в ПАТ «Старокиївський Банк», у тому числі, на рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_3

25 вересня 2019 року ПАТ «Старокиївський банк» припинено у зв`язку з ліквідацією.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до держави Україна на підставі статті 1174 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, створеного з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та наділеного владними управлінськими функціями, питання про протиправність дій якої було вирішено судом у порядку адміністративного судочинства у справі №826/18031/14. Судове рішення про зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника ОСОБА_3 , якому необхідно здійснити виплату відшкодування за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, неможливо виконати у зв`язку із ліквідацією банку, а, отже, права позивачки не можуть вважатись поновленими, а судове рішення в адміністративній справі виконаним. Внаслідок протиправних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відбулося втручання у право позивача на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позивач мав законні сподівання на гарантоване відшкодування державою, яка делегувала відповідні функції Фонду гарантування вкладів фізичних, коштів за його вкладом. Кабінет Міністрів України не уповноважений відповідати за заподіяну позивачу шкоду не поверненням грошового вкладу. Проте, незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України. Однак, незалучення Державної казначейської служби України чи її територіального органу не може бути підставою для відмови у позові.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував на те, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України має відповідати за заподіяну йому шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав.

Згідно зі статтею 116 Конституцією України, Кабінет Міністрів України, зокрема: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці; забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; визначає доцільність розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечує їх виконання; здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Шкода, заподіяна банку внаслідок такого втручання, підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному законом.

Вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України. Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою (стаття 57 «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

За своїми зобов`язаннями перед вкладниками банк відповідає всім своїм майном відповідно до законодавств, а тому відсутня цивільно-правова відповідальність держави в особі Кабінету Міністрів України за зобов`язаннями банку.

Отже, стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у розмірі 190 000 грн не узгоджується з положеннями Законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність».

При цьому, мотивуючи свій позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що Держава в особі Кабінету Міністрів України неналежно здійснювала регуляторну політику у банківському секторі.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про Національний банк України» регулятором безпеки банківської діяльності є Національний банк України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 757/2723/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 757/62066/19-ц.

Окрім того, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини першої-другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

У частині третій статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Нормами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному вебсайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Згідно з положеннями частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Матеріали справи свідчать, що судовими рішеннями у справі № 826/18031/14 встановлено, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіною Л.О. позивачку ОСОБА_3 безпідставно не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду.

У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_3 фактично просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України невиплачену їй суму за вкладом, визначену нею як матеріальну шкоду, оскільки невиплата цієї суми відбулася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Фонду щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, а також несвоєчасного виконання судового рішення у справі № 826/18031/14.

Отже, спір виник щодо права ОСОБА_3 на відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних, на її думку, дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження -до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмову у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 203/2/19 міститься висновок про те, що визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи зміст, характер відносин між учасниками справи та встановлені судами обставини цієї справи, колегія суддів доходить висновку, що спір щодо відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення позивачки ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, існує саме з Фондом.

Кабінет Міністрів України не уповноважений відповідати за заподіяну позивачці неповерненням грошового вкладу шкоду, завдану в результаті неправомірних дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а отже не є належним відповідачем у цій справі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 757/41834/20.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки висловлені і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаного не врахував та, як наслідок, дійшов помилково висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 в інтересах Держави України в особі Кабінету Міністрів України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. В. Кулікова

В. А. Нежура