Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Бедьо В.І.,

за участю:секретаря судового засідання Молдован Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордера №0014582 від 30.03.1995року ОСОБА_1 отримав квартиру АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрований його син ОСОБА_2 від колишньої дружини ОСОБА_3 . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду 29.11.1996 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. З 1997 року син ОСОБА_2 не проживав у вищевказаній квартирі.

02.08.2016 року позивачем знову було підписано Типовий Договір найму житла в будинку державного і комунального житлового фонду на квартиру АДРЕСА_1 .

У 2009 році, було подано позовну заяву до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання особами, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Так 22.12.2009 року Ужгородським міськрайоннним судом у справі 2-285/09 було задоволено позов зі змінами та винесено рішення, яким ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16.07.2010 року Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2009 року залишено без змін. Позовні вимоги до ОСОБА_2 були не додані до позовних матеріалів через те, що на той час він ще не був повнолітнім, хоч в квартирі разом з матір`ю вже не проживав.

Ужгородським міськрайонним судом в цих же позовних матеріалах було відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_4 з її сином ОСОБА_2 про визнання права користування рівними частками від загальної житлової площі житлового приміщення та вселення в квартиру.

На сьогоднішній день, позивач звертається з даним позовом у зв`язку з тим що ОСОБА_2 є повнолітнім та може бути повноцінним відповідачем у справі. З 1997 року по сьогоднішній день ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі не проживає та не проживав, ніякого відношення до квартири не має, для реалізації всіх прав, ОСОБА_1 змушений знову звернутись до суду для визнання ОСОБА_2 таким, шо втратив право па користування жилим приміщенням.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидії так як являється інвалідом 3 групи та пенсіонером.

Факт відсутності за місцем реєстрації підтверджують 1) Акти про відсутність проживання особи) за місцем реєстрації: 11.06.2016 року, від 01.03.2023 року.

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду невідомо.

Згідно із ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності.

Стаття 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним.

Згідно з положеннями ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в судовому порядку звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту може бути припинення дії, яка порушує право.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічну позицію про усунення перешкод у користуванні власністю висловив Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року.

Відповідно до ч. 1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України визнано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.

Окрім того, встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не знявся з реєстрації місця проживання у належній позивачу квартирі, що створює перешкоди у користуванні житлом та порушує права власника.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області від 10.06.2008року, місце реєстрації: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Закарпатського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.І. Бедьо