провадження № 22-ц/824/3309/2024
головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-Будівельний Альянс" про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ "Проектно-Будівельний Альянс" про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2020 року в сумі 45 975 грн, моральну шкоду в сумі 50 000 грн, середній заробіток з 17 квітня 2020 року по період фактичної виплати заборгованості по заробітній платі.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що в період з 31 жовтня 2019 року по 17 квітня 2020 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, займав посаду головного інженера із заробітною платою 25 000 грн щомісячно.

Як зазначав позивач, після звільнення йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за лютий та березень місяці у розмірі 20 975 грн та 25 000 грн, а всього 45 975 грн.

Вказував, що після звільнення позивач зазнав моральних страждань, а тому оцінив моральну шкоду в сумі 50 000 грн, яку також просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 6 вересня 2023 року в позові ОСОБА_1 до ТОВ "Проектно-Будівельний Альянс" про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на середній заробіток за перші три місяці роботи, згідно виписки з пенсійного фонду, форма ОК-7 (Додаток 2), де вказані виплати за кожний відпрацьований місяць. Зазначає, що надав виписку з ПриватБанку (Додаток 3), де вказана сума виплат на картковий рахунок.

Вважає, що наказ від 28 грудня 2019 року, на який звертає увагу суд, підписаний директором ОСОБА_2 (Додаток 4), не відноситься особисто до головного інженера, про зміну штатного розпису ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" з 1 січня 2020 року, та контроль виконання цього наказу залишає за собою, нової редакції не додано, але видуманий витяг з штатного розкладу на посадовий оклад Головного інженера у розмірі 5 000 грн (Додаток-5) та посадовий оклад від 10 травня 2019 року (Додаток-5а) підписує, не дійсний, на той час, директор ОСОБА_4, з цим наказом позивач не був ознайомлений і підпис на його узгодження на малу заробітну плату, не ставив.

Звертає увагу, що у січні отримав заробітну плату 25 000 грн та аванс 5000 грн за лютий місяць, що підтверджує виписка з пенсійного фонду, форма ОК-7( Додаток-2).

Також звертає увагу, що в день звільнення зам. директор по фінансам ОСОБА_3 роздрукував лист, на якому була вказана сума заборгованості підприємства перед позивачем (Додаток -7) та пообіцяв перерахувати гроші на картку Альфа банку позивача, але перерахунку не було, на контакт не виходив.

Вказує, що заробітна плата за лютий 1 200 грн та березень 857,14 грн надійшла у не повному обсязі, що підтверджується випискою з пенсійного фонду (Додаток-2).

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач ТОВ "Проектно-Будівельний Альянс" в судове засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с.121-122).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подавав.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано доказів, встановленого йому посадового окладу в розмірі 25 000 грн та не надано доказів, що в лютому та березні 2020 року він виконував обов`язки за трудовим договором в повному обсязі.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 4 листопада 2019 року займав посаду головного інженера ТОВ "Проектно-будівельний Альянс".

Наказом від 28 грудня 2019 року були внесені зміни до штатного розпису ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" з 1 січня 2020 року та посадовий оклад головного інженера склав 5 000 грн.

При зверненні до суду позивач зазначав, що йому було встановлено щомісячний оклад в розмірі 25 000 грн.

Так, відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Частиною 3 статті 15 ЗУ "Про оплату праці" встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював з 31 жовтня 2019 року в ТОВ "Проектно-Будівельний Альянс" та був звільнений з посади головного інженера за власним бажанням 17 квітня 2020 року, що підтверджується наказом ТОВ "Проектно-Будівельний Альянс" про звільнення № 15/20-К від 17 квітня 2020 року.

Відповідно до витягу із штатного розкладу ТОВ "Проектно-будівельний Альянс", затвердженого Наказом від 10 травня 2019 року №10-1/19-П розмір посадового окладу головного інженера складав 4200 грн.

Наказом №28-12/19-ШР від 28 грудня 2019 року були внесені зміни до штатного розпису ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" з 1 січня 2020 року та посадовий оклад головного інженера склав 5 000 грн.

З копії довідки №6 від 5 серпня 2020 року, виданої ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" вбачається, що оклад ОСОБА_1 не становив 25 000 грн.

З Інформації, яка надана Пенсійним фондом України також не можливо встановити, що посадовий оклад позивача становив 25 000 грн.

Посилання позивача на роздруківку заборгованості по заробітній платі у сумі 45975 грн (а.с.11), як доказ існування заборгованості є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що вона не містить підпису чи печатки ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" та суперечить обставинам щодо розміру заробітної плати.

У подальшому до апеляційної скарги позивачем було додано аналогічну роздруківку заборгованості по заробітній платі за два місяці, а саме за лютий та березень у загальній сумі 45975 грн перед ТОВ "Проектно-будівельний Альянс" (а.с.78), яка згідно наданої копії підписана ОСОБА_3 як зам директором ТОВ "Проектно-будівельний Альянс". В той же час на звороті цього документа наявна копія акта здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 15 квітня 2020 року, який складений між фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 як замовником та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 як виконавцем. У найменуванні робіт у акті зазначено "Супровід фінансово-господарської діяльності" на суму 250 грн.

Таким чином, в один і той же період між позивачем та відповідачем існували як трудові відносини, так і договірні відносини між позивачем та ОСОБА_3 , який як стверджує позивач здійснив розрахунок заборгованості. При цьому належні докази у підтвердження відповідних обставин відсутні.

Також позивачем до матеріалів справи додані акти, які складені щодо виконання робіт з консультування з питань комерційної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 із замовниками ТОВ "Велбуд-Україна" та "Сучасне будівництво 21". Зокрема, згідно з актом №1 від 29 лютого 2020 року на суму 1187,16 грн, згідно з актом №1 від 31 березня 2020 року на суму 1347,52 грн, згідно з актом №2 від 15 квітня 2020 року на суму 3800,23 грн та згідно з актом №2 від 15 квітня 2020 року на суму 4235,24 грн.

Колегія апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, що позивачем не доведено узгодження ним із роботодавцем умови щодо оплати щомісячного заробітку у розмірі 25000 грн на місяць.

Беручи до уваги надані позивачем витяги з штатного розкладу товариства, яким позивачеві було встановлено оклад у 2019 році у розмірі 4200 грн та з січня 2020 року у розмірі 5000 грн та довідку доходу за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року, колегія апеляційного суду доходить висновку, що позивачеві мало бути сплачено за 6 місяців не менше, чим 25900 грн. Позивачеві було нараховано сукупний дохід 81778,97 грн, утримано 15946,90 грн та виплачено 65832,07 грн, що перевищує розмір окладу, в той же час, відсутні підстави вважати, що такий розрахунок є неправильним.

Ураховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає недоведеними доводи апеляційної скарги

Так само відсутні підстави для здійснення розрахунку відповідно до встановленого Законом розміру мінімальної заробітної плати, оскільки відповідно до положень статей 3 та 3-1 Закону України "Про оплату праці" мінімальний розмір заробітку це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Самим позивачем до матеріалів справи надані акти, за якими він у лютому та березні місяці спірного періоду здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець. Тобто, у суду відсутні докази, які доводять, що позивач міг одночасно здійснювати як підприємницьку діяльність, так і повноцінно виконувати норму робочого часу для застосування встановленого Законом розміру мінімальної заробітної плати для здійснення розрахунку. Доводи апеляційної скарги про те, що позивача примусили підписати акти, ґрунтуються виключно з його слів.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені, відтак не підлягають задоволенню.

Крім того, обґрунтованим є і висновок місцевого суду стосовно відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, оскільки не встановлено порушення з боку відповідача трудових прав позивача.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом, позивачем не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог. Зокрема, позивачем не було доведено ні погоджені між ним та відповідачем умови праці, ні погоджені умови оплати праці.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба