Справа №759/7333/22 Головуючий в суді І інстанції Бабич М.Д.
Провадження № 22-ц/824/2318/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 вересня 2021 року він звернувся до ОСОБА_4 із проханням допомогти йому у придбанні автомобіля у Литві.

Вказував, що останній погодився і попросив його оформити нотаріальну довіреність для надання йому права на придбання автомобіля за кордоном, митного його оформлення та державну реєстрацію придбаного автомобіля.

27 вересня 2021 року він оформив на третю особу ОСОБА_4 довіреність у місті Богуславі Київської області у приватного нотаріуса Іщенко О.В. та передав дружині ОСОБА_4 ОСОБА_6 вище зазначену довіреність та шість тисяч доларів для придбання на його ім`я автомобіля.

У подальшому, він 08 жовтня 2021 року на прохання ОСОБА_4 для покриття його витрат з придбання автомобіля в Литві перерахував через відділення «ПРИВАТБАНКУ» у м. Богуславі на картковий рахунок його матері ОСОБА_7 100 495,00 грн.

Також зазначав, що 08 жовтня 2021 року за вказівкою ОСОБА_4 він оплатив 54 000,00 грн за митне оформлення автомобіля.

23 жовтня 2021 року ОСОБА_4 у ТСІД МВС № 7144 на підставі митної декларації № UA 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 зареєстровано автомобіль марки "Рено" з номером кузова НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1

ІІри реєстрації автомобіля у сервісному центрі було отримано державний номерний знак, а саме: НОМЕР_2 .?

ЗО жовтня 2021 року у ТСЦ МВС № 7144 на підставі договору купівлі- продажу транспортного засобу № 318/21/001149 від 24.10.2021 автомобіль марки "Рено", з номером кузова НОМЕР_3 перереєстрований на ім`я ОСОБА_5 . Згідно зі змістом даного договору, суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/ або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021, укладеного з власником транспортного засобу, ФОП ОСОБА_3 продала покупцеві ОСОБА_5 , автомобіль марки "Рено" з номером кузова НОМЕР_4 .

Як зазначав позивач, між ним та ФОП ОСОБА_3 договір комісії №3187/21/001 149 від 23.10.2021 ніколи не укладався, підпис від його імені у договорі комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 у розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не ним, а іншою невідомою йому особою.

Вказував, що доручення про укладення від його імені договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 він ніколи і нікому не надавав, а з ФОП ОСОБА_3 взагалі ніколи не був знайомий і не зустрічався.

У подальшому, 19.04.2022 в ТСЦ № 7144 на підставі договору купівлі- продажу № 7144/2022/3149753 від 19.04.2022 автомобіль марки "Рено" з номером кузова УРТК7, НОМЕР_5 перереєстрований на ОСОБА_2 .

Як стверджував позивач, він не брав участі ані в першому, ані в другому відчужені спірного автомобіля.

У зв`язку з вищевикладеним, просив витребувати у ОСОБА_2 спірний автомобіль та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду від 07 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що звертаючись до суду з позовом, він вказував, що спірний автомобіль вибув з його володіння поза волею на підставі підроблених документів, жодних правочинів щодо розпорядження та відчуження належного йому вказаного транспортного засобу він не вчиняв та не підписував, а тому, він має право на витребування спірного автомобіля з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча вибуття спірного автомобіля відбулося поза волею позивача, однак задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2021 року, позивач оформив довіреність на ім`я ОСОБА_8 . Так, згідно змісту довіреності від 27 вересня 2021 року, позивач уповноважував ОСОБА_4 бути представником в усіх громадських і кооперативних організаціях незалежно від підпорядкування і форм власності, органах державної влади та місцевого самоврядування, перед усіма фізичними і юридичними особами, в органах державної податкової служби, в усіх митних службах, пунктах пропуску, органах сертифікації, органах державної реєстрації прав, у відповідних структурних підрозділах Міністерства внутрішніх справ (в тому числі в органі регістра Литви, Державтоінспекції, відповідних територіальних сервісних центрах, Центрі надання послуг, пов`язаних з використанням авто засобів, чи будь-яких інших установах, банківських установах, санітарно-епідеміологічних станціях, санітарній службі, комерційних та інших органах, з усіх без винятку питань, пов`язаних з придбанням (куплею) за кордоном будь-яким встановленим законом способом на моє ім`я автомобіля будь-якої марки, моделі та конфігурації за ціною та умовах на його розсуд, переганяти цей автомобіль до місця постійного проживання або іншого місця на його вибір, одержанням та розмитненням, експлуатації та транспортування автомобіля, в тому числі територією України, митного оформлення, державної реєстрації придбаного на моє ім`я транспортного засобу. Як зазначив позивач вказаною довіреністю уповноважував ОСОБА_4 лише для придбання на ім`я позивача автомобіля за кордоном, митного його оформлення та державну реєстрацію придбаного автомобіля на ім`я виключно позивача.....іт.п., а також підписати договір купівлі-продажу (а.с. 50, том №1).

Як стверджував позивач, 27.09.2021, за адресою АДРЕСА_1 він передав дружині ОСОБА_4 довіреність та шість тисяч доларів для придбання на ім`я позивача автомобіля. Вказана обставина учасниками процесу не оспорювалась, 8 жовтня 2021 року на прохання ОСОБА_4 для покриття його витрат з придбання автомобіля в Литві на ім`я позивача, ОСОБА_1 перерахував через відділення «ПРИВАТБАНКУ» у м. Богуславі на картковий рахунок його матері - ОСОБА_7 , 100495,00 грн. 8 жовтня 2021 року за вказівкою ОСОБА_4 позивач оплатив за митне оформлення на його ім`я, тобто ОСОБА_1 , автомобіля 54000,00 грн., а тому судом не досліджувалась у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Згідно з митною декларацією № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 позивачем, як власником, було ввезено з Литви на митну територію України бувший у використанні автомобіль марки "Рено`з номером кузова НОМЕР_6 (а.с.34-35, том №1).

23.10.2021 ОСОБА_4 у ТСІД МВС № 7144 на підставі митної декларації № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки "Рено" з номером кузова НОМЕР_6 . При реєстрації автомобіля на ім`я позивача у вказаному сервісному центрі було отримано державний номерний знак, а саме: НОМЕР_2 . (а.с. 22. том №1).

Між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 (а.с.24-25, том №1).

Як стверджував позивач, вказаний договір він ніколи не укладав. Підпис від імені позивача у договорі комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 у розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не ним, а іншою невідомою йому особою. Доручення про укладення від імені позивача договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 ОСОБА_1 ніколи і нікому не надавав. Більше того, з ФОП ОСОБА_3 позивач взагалі ніколи не був знайомий і ніколи не зустрічався. ФОП ОСОБА_3 автомобіль марки "Рено" з номером кузова НОМЕР_6 позивач, як його власник, для подальшого продажу ніколи не передав.

Згідно висновку експерта № 203-5/22 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000028 У розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.15-25, том №2).

У подальшому, 19.04.2022 в ТСЦ № 7144 на підставі договору купівлі- продажу №7144/2022/3149753 від 19.04.2022 укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , автомобіль марки "Рено" з номером кузова НОМЕР_6 перереєстрований на ОСОБА_2 (а.с. 22, том №1).

В судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які надали суду покази про те, що позивача ОСОБА_1 вони не знають, ніколи не бачили, по реєстрації автомобіля з ОСОБА_1 на ОСОБА_5 інтереси позивача-власника автомобіля представляв ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції мотивував своє рішення наступним.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Таким чином, ОСОБА_2 набув права власності на транспортний засіб за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_5 , та є другим власником автомобіля після його відчуження на підставі договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021, а тому не знав та не міг знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза його волею. Під час придбання майна ОСОБА_2 правомірно очікував, що ОСОБА_5 мала право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що хоча вибуття спірного автомобіля відбулося поза волею позивача, однак задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача - відповідача індивідуального й надмірного тягаря.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи позивача в суді першої інстанції, належна оцінка яким була надана місцевим судом, та зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, по справі №371/779/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 100 495 грн, 3% річних у розмірі 2 676,20 грн, а тому, з огляду на посилання позивача, що зазначені кошти були перераховані ним ОСОБА_7 для передачі їх ОСОБА_4 на покриття цими коштами витрат з придбання автомобіля в Литві, колегія суддів вважає, що цим стягненням частини витрат на придбання даного автомобіля йому уже компенсовано частину його вартості і, що не позбавляє його можливості ставити питання до винних осіб про повернення йому решти коштів, витрачених на придбання цього автомобіля.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду від 07 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: