КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-о/947/51/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою

ОСОБА_1 ,

заінтересована особа:

приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу

Левченко Наталія Андріївна,

про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

23.06.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява 23.06.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявниця просить суд встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви, заявниця стверджує, що вона та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,є рідними братом і сестрою. Після смерті її рідного брата, відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно, у зв`язку з чим заявниця звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак, приватним нотаріусом їй було роз`яснено, що з поданих нею свідоцтв про народження не вбачається встановити факт родинних відносин, з підстав наявності неточностей у поданих документах. У зв`язку з чим, як стверджує ОСОБА_1 , вона позбавлена можливості підтвердити родинні стосунки зі спадкодавцем та оформити спадкові права на спадщину.

Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.09.2023 року за клопотанням представника заявника витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левченко Наталії Андріївни належним чином завірену копію спадкової справи №11/2023, заведену до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану в Спадковому реєстрі за №72307690.

04.12.2023 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левченко Наталії Андріївни витребувані судом документи.

У судове засідання призначене на 29.01.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак в день судового засідання до суду надійшла заява від представника заявниці про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.

Заінтересована особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. у з`яві за вх. №65978 від 04.12.2023 року зазначила про розгляд спарви за її відсутності.

Приймаючи наявність заяв сторін по справі про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні призначеному на 29.01.2024 року на підставі документів наявних в матеріалах справи.

Дослідивши і вивчивши усі докази наявні матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. (ст. 1262 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. (ч.1,2 ст. 1269 ЦК України).

Отже, як вбачається внаслідок смерті ОСОБА_2 , відкрилась спадщина на належне померлому за час життя майно.

У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. заведено спадкову справу №11/2023 до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З витребуваних судом копій вказаної спадкової справи судом встановлено, що остання заведена за наслідком звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини до майна померлого брата від 01.05.2023 року.

Також судом встановлено, що крім ОСОБА_1 з заявами про прийняття спадщини до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніхто не звертався, а також спадкодавець заповіту не складав.

Отже, з наявних відомостей в матеріалах справи, приймаючи витребувану судом копію спадкової справи №11/2023 вбачається, що єдиним хто звернувся з заявою про прийняття спадщини до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є заявниця ОСОБА_1 , яка стверджує, що вона є рідною сестрою спадкодавця, а відтак належить до другої черги спадкоємців.

Однак, як стверджує заявниця, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. повідомлено її про неможливість видачі свідоцтва про прийняття спадщини з підстав того, що з наданих ОСОБА_1 свідоцтв про народження не можливо встановити факт родинних відносин між нею та спадкодавцем, що слугувало підставою для звернення заявника до суду з даною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 1 частини 1 статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року, викладених у п. 1 постанови N 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

З поданих до суду доказів на підтвердження заявленого факту, судом встановлено наступне.

У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30 січня 1952 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_3 (мовою оригіналу рос. « ОСОБА_3 »), в якому в графі відомості про батьків вказано відомості про: батько, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_4 »; матір, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_5 ».

В подальшому 30.12.1970 року за наслідком одруження у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції шлюбу, ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується довідкою Відділу реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції від 20.05.2002 року за №172/12-39.

Як стверджує заявниця, вказаний шлюб було розірвано.

Судом також встановлено, що 20.04.1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за наслідком чого ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 .

Отже, судом встановлено, що заявниця ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якої є: ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 та ОСОБА_5 .

Крім того, судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 16 вересня 1952 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 , в якому в графі відомості про батьків вказано відомості про: батько, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_4 », по батькові не зазначено; матір, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_13 » по батькові не зазначено.

20.09.1966 року повторно видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_2 , в якому в графі відомості про батьків вказано відомості про: батько, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_4 », по батькові не зазначено; матір, мовою оригіналу на рос.: « ОСОБА_14 », ім`я вказано нерозбірливо, по батькові не зазначено.

Отже, на підставі викладеного вбачається, що у померлого ОСОБА_2 та заявниці, однакове прізвище при народження, а також однакові дані про прізвище та ім`я батьків.

Крім того, судом встановлено, що у відповідності до акту, складеного: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , підписи яких посвідчені начальником дільниці КП «ЖКС «Вузівський» засвідчено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до своєї смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що є адресою місця проживання заявниці, що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України серії НОМЕР_6 , виданим 24.10.2015 року Київським РВ у місті Одесі ГУДМС України в Одеській області на її ім`я.

Встановлюючи заявлений факт та наявність родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом враховується наявність у заявниці оригіналів документів, у тому числі про народження, смерть, батьків, відносно ОСОБА_2 , що додатково свідчить про наявність родинних відносин між останніми.

За наслідком не зазначення по батькові батьків ОСОБА_2 у його свідоцтві про народження, заявниця ОСОБА_10 позбавлена можливості довести родинні відносини у приватного нотаріуса в рамках оформлення спадкових справ.

Отже, заявлений факт необхідний заявниці для підтвердження родинних відносин з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оформлення спадкових прав на майно, що залишилось після смерті останнього.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , а останній її братом відповідно, є встановленим, а тому заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 77, 81, 293, 294, 315 ч.1, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левченко Наталія Андріївна (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , а останній її братом відповідно.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.