РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року

м. Рівне

Справа № 572/3665/21

Провадження № 22-ц/4815/174/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2023 року у складі судді Довгого І. І., ухвалене в м. Сарни Рівненської області, повний текст рішення складено 06 листопада 2023 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житла. В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що є власницею житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб з яким було розірвано 19.03.2018 року, однак, після розірвання шлюбу він продовжує проживати в належному їй будинку. На даний час відповідач зловживає спиртними напоями, погрожує фізичною розправою, влаштовує сварки, бійки та перешкоджає користуватись власністю. 04.11.2021 року комісією Сарненської міської ради було проведено обстеження матеріально-побутових умов за результатами кого складено акт, де встановлено, що ОСОБА_2 вже протягом п`яти років не проживає за адресою реєстрації, проте приходить до помешкання позивач в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє відносно неї насильство та пошкоджує майно. Із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила виселити відповідача з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2023 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 116 ЖК України, яка визначає підстави для виселення особи без надання іншого житлового приміщення, та нормами житлового законодавства, яке встановлює, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та обґрунтоване тим, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , стало б для ОСОБА_2 , який іншим житлом незабезпечений, надмірним тягарем, який слід вважати непропорційним легітимній меті такого втручання, як того вимагає пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що є власницею житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Додає, що відповідач є її колишнім чоловіком, який після розірвання шлюбу продовжує проживати в належному їй будинку. Вказує що відповідач зловживає спиртними напоями, погрожує фізичною розправою, влаштовує сварки, бійки та перешкоджає їй користуватись власністю. Заперечує висновок суду про те, що відповідач не має іншого житла та зазначає, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. Наголошує на тому, що вона є одноосібним власником будинку, з якого просить виселити відповідача, і непорушність її права власності гарантується законом. Додає, що житлове законодавство також передбачає право власника житла використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися ним на власний розсуд, а відповідач чинить їй перешкоди та порушує її зазначені права. Покликаючись на недостатнє дослідження обставин справи, однобічний розгляд, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Данильчик Валерій Іванович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 вселився у спірне помешкання як член сім`ї власника майна у зв`язку з одруженням.

19.03.2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила виселити відповідача ОСОБА_2 , який чинить їй перешкоди у користуванні своєю власністю, порушує її гарантоване законом право власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Даному конституційному праву кореспондується обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 109, 156, 116 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням за цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 , в тому числі зазначала про те, що відповідач під час спільного проживання допускав поодинокі порушення правил співжиття сторін, на підтвердження чого надала зафіксовані копії її звернень до правоохоронних органів. Однак аналіз цих доказів свідчить про відсутність систематичності порушення правил співжиття ОСОБА_2 , які роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, та не можуть слугувати підставою для виселення останнього відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

В судовому засіданні Рівненського апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 пояснила, що під час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 упродовж близько тридцяти років вони разом добудовували спірний будинок, в тому числі під час шлюбу було зроблено окремий вхід. На даний час цей окремий вхід використовує відповідач для використання тієї частини помешкання, у якій він проживає.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі №754/613/18-ц, тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Як зазначено у рішеннях від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» та від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України», у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Оцінюючи встановлені обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що виселення ОСОБА_2 із займаного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 буденадмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання, а відтак у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Покликання позивачки у апеляційній скарзі на те, що відповідач цілком може бути виселений із належного їй будинку, оскільки забезпечений іншим житлом, адже має на праві власності в порядку спадкування житловий будинок, апеляційним судом не можуть братися до уваги.

Так, на підтвердження цих доводів позивачкою до апеляційної скарги долучено копію Свідоцтва про право на спадщину за законом НСК359882, з якого вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 майна, зокрема житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Як видно з цього Свідоцтва, воно датоване 24 квітня 2023 року, тобто на момент ухвалення оскаржуваного рішення 02 листопада 2023 року воно існувало. Позивачкою до суду апеляційної інстанції подано клопотання про долучення вказаного Свідоцтва до справи в якості доказу з посиланням на те, що на час постановлення судом першої інстанції рішення їй не було відомо про його існування. Такі доводи не можуть вважатися поважною причиною неподання зазначених доказів до суду, а сам доказ належним, оскільки позивачкою не доведено законності його походження.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таких доказів неможливості подання до суду першої інстанції вищевказаного Свідоцтва про право на спадщину за законом з причин, що об`єктивно не залежали від позивачки нею не наведено.

Заперечуючи проти покликань апеляційної скарги на наявність у відповідача іншого житла, тобто житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який отриманий у спадок, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що цей будинок непридатний для проживання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності і взаємозв`язку із нормами права, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 користується спірним житлом на законних підставах, не порушує прав позивачки як власника, а тому відсутні передбачені законом підстави для його виселення із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому той проживає тривалий час, брав участь у його добудові, а також не має іншого житла.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.