Дата документу 26.03.2024 Справа № 335/4589/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4589/22
Провадження №22-ц/807/717/24
Головуючий в 1-й інстанції Рибалко Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бабіча Сергія Анатолійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 січня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним),-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Вельможко О.О. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третьої особи - ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним), посилаючись на те, що відповідачка є рідною онукою позивачці. У 2016 році позивачка вирішила розпорядитися належним їй майном на користь своєї онуки, відповідачки у справі. Спочатку позивачка оформила 25.07.2016 р. на користь відповідачки заповіт, яким заповідала належні їй квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . В подальшому вирішила подарувати вказані квартири відповідачці. 29.11.2016 року у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. між позивачкою та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 9654. 14.12.2016 р. у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. між позивачкою та відповідачкою був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 10044. Про те, що дарування квартири АДРЕСА_2 було оформлено договором купівлі-продажу позивачка довідалася в червні 2022 року, коли її онука повідомила про те, що вона не може спільно жити зі своїм чоловіком ОСОБА_1 (третьою особою у справі), подає на розлучення з ним, а він погрожує їй поділом квартири, яку вона фактично подарувала відповідачці. Позивачка була зацікавлена лише в тому, щоб укладаючи договори на своє майно, власником обох квартир стала особисто та в повному обсязі її онука відповідачка у справі, про те, що відчуження квартири АДРЕСА_2 було здійснено у формі договору купівлі-продажу і для чого це було зроблено позивачка не розуміла. На те, щоб дана квартира стала юридично об`єктом спільної власності подружжя відповідачки та її чоловіка ОСОБА_1 позивачка не погоджувалася, розпорядитися таким чином квартирою не бажала, а мала намір саме подарувати цю квартиру відповідачці. Ніяких грошових коштів за договором від 29.11.2016 року вона не отримувала. Станом на 29.11.2016 року відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі менше трьох років, та не мали спільного доходу, який би дозволяв сплатити їй 150 000 грн., обумовлені договором купівлі-продажу від 29.11.2016 року. З урахуванням уточнень до позовної заяви від 19.12.2022, з посиланням на ст. 235 ЦК України, позивач просила суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі №9654, згідно з яким ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_2 , та визнати даний договір договором дарування.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним) - задоволено.

Визнано удаваним договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі №9654, згідно з яким ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_2 , встановивши що сторони 29 листопада 2016 року уклали договір дарування квартири.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бабіча Сергія Анатолійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що 26.11.2016 року позивачка у справі достеменно знала, що підписує саме договір купівлі-продажу, що підтверджує зміст договору та особистий підпис позивача у ньому. Наявність заповіту, щодо спірної квартири, на користь відповідачки не впливає на можливість позивача за життя розпорядитися таким майном. Визнання позову відповідачем не може розцінюватися, як підстава для задоволення позову, оскільки задоволення позову порушує права ОСОБА_1 на частку в спільній сумісній власності подружжя. Спірна квартири придбана за кошти третьої особи, які були взяті у позику за розпискою. Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Вельможко О.О., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є онукою позивачки ОСОБА_2 (копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження111- НОМЕР_1 , та копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , батька ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_2 , позивачка у справі).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 (третя особа у справі) 14.02.2014 уклав шлюб з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ).

25.07.2016 року ОСОБА_2 на підставі заповіту розпорядилася належним їй майном: квартирою АДРЕСА_1 і квартирою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , заповіт посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за № 6009.

29.11.2016 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрований в реєстрі за № 9654.

29.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрована в реєстрі за № 9653 заява ОСОБА_1 про надання згоди його дружині ОСОБА_3 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири за АДРЕСА_2 .

14.12.2016 ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрований в реєстрі за № 10044.

Відповідно до відомостей ГУДПС з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків з січня 2014 по грудень 2016 ОСОБА_3 отримала дохід у вигляді заробітної плати 23 313,36 грн. та дарунок у розмірі 148 634 грн.(у 4 кварталі 2016).

Відповідно до відомостей ПФУ з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 2014 по 2016 р.р. сума фактичного заробітку (доходу) ОСОБА_1 склала 45 195,22 грн.

Згідно з розпискою від 03.11.2016 року ОСОБА_1 одержав в борг від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 150 000 грн. для купівлі квартири з зобов`язанням повернути грошові кошти в повному обсязі до 01.01.2025 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19.09.2022 року (у справі № 335/4332/22) шлюб зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Крім того, судом встановлено, що згідно даних з ЄДРСР між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судами неодноразово вирішувалися спори щодо поділу майна, стягнення аліментів, оспорювання батьківства ( справи № 332/1618/22, № 332/1956/23, № 335/4242/22).

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала, пояснивши, що квартиру їй бабуся подарувала, ніяких грошових коштів ні вона, ні ОСОБА_1 , колишній її чоловік, бабусі не сплачували. За розписку надану ОСОБА_1 суду їй нічого невідомо.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз, наведених належних та допустимих доказів, вказує на те, що позивачем доведено обставини, які підтверджують укладення сторонами удаваного правочину, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме те, що договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі №9654, згідно з яким ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_2 , є удаваним правочином, який приховує інший правочин договір дарування, який насправді вчинили сторони. Таким чином, оскільки сторони уклали договір купівлі-продажу для того, щоб приховати договір дарування, застосовуються правила Цивільного кодексу, щодо дарування квартири, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири договором дарування підлягають задоволенню, так як ґрунтуються на законі, доведені матеріалами справи, визнані відповідачем ОСОБА_3 та підтримані позивачем, тобто сторонами оскаржуваного договору купівлі-продажу. Наведені обставини об`єктивно вказують на те, що при укладенні договору купівлі-продажу 29.11.2016 року насправді було укладено договір дарування, оскільки продавцю квартири ОСОБА_2 кошти за квартиру не передавались, а договір, що не встановлює обов`язку покупця розрахуватися з продавцем, не є договором купівлі-продажу, тобто має місце удаваний правочин. Заявлене представником третьої особи клопотання про застосування пропущеного строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивач дізналася про своє порушене право в 2022 році, при розірванні шлюбних відносин ОСОБА_1 (третьої особи у справі) з відповідачкою ОСОБА_3 і будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску строків позовної давності позивачкою судом не здобуто, та не спростовано цього представником третьої особи. Отже, слід вважати, що строку позовної давності позивачем у даній справі пропущено не було.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Тобто, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона не розуміла природи договору, оскільки при підписанні оскаржуваного договору вважала, що укладає договір дарування, грошових коштів за квартиру у розмірі 150 000,00 грн не отримувала.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

У справі, що переглядається, встановлено, що 29.11.2016 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрований в реєстрі за № 9654., і який є предметом спору у справі.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що між сторонами фактично укладено договір дарування.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 мала на меті укладання договору дарування та не отримувала грошових коштів за продаж квартири ґрунтуються виключно на її поясненнях та поясненнях відповідачки, яка визнала позов, що свідчить про порушення вимог частини шостої статті 81 ЦПК України, якою визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції, визнаючи удаваним договір купівлі-продажу квартири, помилково посилався на відсутність доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, передбачених за продаж квартири, оскільки вказане може свідчити про невиконання сторонами умов укладеного договору, та не є безумовною підставою для застосування положень статті 235 ЦК України, оскільки якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Натомість на підтвердження укладення між сторонами у справі саме договору купівлі-продажу, а також отримання позивачем коштів за продаж квартири, свідчать наступні докази.

Так, відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2016р., підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця та покупця, та про одержання продавцем повного розрахунку за продану квартиру і відсутність матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру.

Згідно п. 16 Договору, сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх підписати цей договір на невигідних стосовно себе умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса роз`яснення стосовно укладеного договору та його правових наслідків і ніяких зауважень, доповнень до цього Договору не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Сторони не мають один до одного та до нотаріуса жодних претензій стосовно нотаріального посвідчення цього договору, про що свідчать їх підписи на цьому договорі.

29.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрована в реєстрі за № 9653 заява ОСОБА_1 про надання згоди його дружині ОСОБА_3 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири за АДРЕСА_2 .

Третя особа у справі ОСОБА_1 , стверджує про укладання між позивачкою та ОСОБА_3 саме договору купівлі-продажу квартири, на придбання якої ним, як чоловіком ОСОБА_3 була надана нотаріально посвідчена згода.

Нотаріальне посвідчення встановлює презумпцію справжності волі особи на вчинення відповідної дії і відповідності волевиявлення. Така презумпція позивачем не спростована. Таким чином, судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів спрямованості волі обох сторін договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином, а тому суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 235 ЦК України і на цій підставі у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бабіча Сергія Анатолійовича задовольнити. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 квітня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков