ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 643/5171/23

провадження № 22ц/818/415/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп», представник позивача - Литвинець С.А.,

відповідачка - ОСОБА_1 , представник відповідачки - Яресько Т. В.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2023 року в складі судді Афанасьєва В.О.

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року в електронній формі шляхом генерації та надсилання одноразового ідентифікатора на телефонний номер відповідача на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, опублікованої на веб-сайті «credit365.u». Вказана оферта підписана електронним цифровим підписом ОСОБА_1. шляхом підписання електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором.

За умовами укладеного договору позивач надає відповідачу кредит у розмірі 3 000,00 грн, які перераховані на рахунок відповідача 17 травня 2018 року зі строком на 30 днів, тобто до 16 червня 2018 року, зі сплатою процентів в розмірі 665,00 грн. Однак, у вказаний термін відповідач кредит не повернув, проценти не сплатив. Натомість скористався послугою щодо продовження строку користування кредитом. З урахуванням відтермінування строку повернення кредиту такий становить 06 вересня 2018 року.

У зв`язку із неналежним виконанням умов договору відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 626,74 грн, яка складається з 3 000,00 грн - сума кредиту; 665,00 грн - проценти; 56 970,00 грн - проценти (згідно стаття 625 ЦК України та пункт 2.11 договору); 1 991,74 грн - інфляційні втрати.

Зазначив, що ним нараховано відповідачу проценти згідно пункту 2.11 договору до 23 лютого 2022 року за 1266 днів.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованість в розмірі 62 626,74 грн, судовий збір - 2 684,00 грн та суму в рахунок відшкодування за правничу допомогу - 8 131,34 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2023 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2023 року виправлено описку, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованість за кредитним договором в розмірі - 62 626,74 грн, судовий збір - 2 684,00 грн, відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» у стягненні витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_1 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» 937,42 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 665,00 грн, заборгованості за 3% річних - 81,00 грн, заборгованості за інфляційними втратами - 191,42 грн, в іншій частині позовних вимог - відмовити; стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн та стягнути витрати на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» просив рішення змінити шляхом викладення третього абзацу в наступній редакції: «стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 684,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 131,34 грн», стягнути з відповідача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 7 000,00 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявна вимога щодо виконання зобов`язань за договором від 04 лютого 2023 року № 230504-1, за якою товариство вимагав в строк до 16 травня 2023 року погасити заборгованість в сумі 62 616,78 грн. Тобто, позивач не розділяє проценти кредиту згідно заявки та проценти (пункт 2.11 кредитного договору та частина 2 статті 625 ЦК України). Він вимагає повернути нараховані проценти за користування кредитом. Вважав, що, нараховуючи проценти поза межами строку кредитування, позивач намагається уникнути ситуації щодо заборони нарахування процентів поза межами строку кредитування та пояснює свої дії нібито нарахуванням процентів за користування кредитом в порядку частини 2 статті 625 ЦК України. Враховуючи, що в пункті 2.11 кредитного договору проценти в розмірі 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування до моменту фактичного повернення кредиту є платою за користування кредитом, то нарахування таких відсотків неможливе за частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки суперечить чинному законодавству та сталій судовій практиці. Вказав, що жодним пунктом кредитного договору не зазначено, що дана відповідальність нараховується в порядку частини 2 статті 625 ЦК України, а також те, що положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення. Відповідальність, визначена пунктом 2.11 кредитного договору є пенею, однак позивач не стягує пеню за даним кредитним договором. Неможливо збільшити процентну ставку за користування кредитом поза межами строку кредитування, як це намагається вчинити позивач. Зазначив, що позивач вже намагався стягнути заборгованість з нього за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Суд першої інстанції не врахував висновків Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/36925/21, в якому встановлено, що складовими заборгованості у виконавчому написі є 3 000,00 грн за тілом кредиту та 26 900,00 грн за простроченою заборгованістю за несплаченими відсотками за користування кредитом. Тобто станом на 18 березня 2021 року позивач не нараховував ніяких процентів (згідно пункту 2.11 кредитного договору та частини 2 статті 625 ЦК України), а нараховував звичайні проценти поза межами строку кредитування. Посилався на те, що комісія за відтермінування повернення кредиту фактично є комісією пролонгації кредитного договору, що в свою чергу не є послугою, а відповідно ця комісія є нікчемною, тому сплата ним 3 000,00 грн повинна була спрямована на погашення заборгованості. Матеріали справи не містять жодної угоди про відтермінування повернення кредиту. Сплативши станом на 21 серпня 2018 року 3 000,00 грн, у нього залишився борг в сумі 665,00 грн тіла кредиту, у зв`язку з чим позивачем неправильно розраховано інфляційні збитки та 3% річних. Посилався на те, що він звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України у період дії в Україні воєнного стану. Зазначив, що заборгованість за 3% річних від простроченої суми за період з 17 червня 2018 року по 23 лютого 2022 року складає 81,00 грн, а заборгованість за індексом інфляції за цей же період складає 191,42 грн.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» мотивована тим, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх вже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

09 січня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що згідно умов договору оплата за надану правничу допомогу повинна була відбутись до 20 липня 2023 року включно, однак на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду не були надані документи, що підтверджують факт оплати в строк передбачений умовами даного договору. Разом з апеляційною скаргою позивач надав платіжну інструкцію № 349 від 30 червня 2023 року, однак не просив долучити її до матеріалів справи, не надав доказів неможливості її подання до суду першої інстанції, не обґрунтував причин неможливості такого подання до суду першої інстанції. Щодо вимог оплати правничої допомоги, наданої за розгляд справи в суді апеляційної інстанції зазначив, що акт про надання послуг від 24 листопада 2023 року №231124-1 не є додатковою угодою, яка відображає волевиявлення сторін при узгодженні вартості послуг адвоката. Крім того, в договорі ніяким чином не зафіксовано, що вартість послуг адвоката є фіксованою, тому власне, сума правничої допомоги у розмірі 7 000,00 грн не підтверджена жодним належним доказом. В пункті 2 акту зазначено, що «загальна вартість наданих послуг з представництва за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_3 у справі 643/5171/23 з урахуванням акту №230608-1 від 08 червня 2023 року становить 15 131,00 грн, розрахунок за якими здійснено з урахуванням платежів згідно платіжних інструкцій № 571 від 08 листопада 2023 року та № 349 від 30 червня 2023 року». Однак, яке відношення до стягнення витрат на правничу допомогу в справі № 643/5171/23 має стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_3 невідомо. Разом з тим, враховуючи, що справа № 281/621/21, де відповідачем за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» є ОСОБА_3 подана в той же час, що й справа щодо нього по даній справі, є всі підстави вважати, що надані позивачем докази оплати правничої допомоги стосуються саме справи №281/621/21, а не № 643/5171/23, як стверджує бездоказово позивач. Посилався на те, що позивачем не подано жодного належного правового обґрунтування, чому в конкретній справі в суді першої інстанції суд мав задовольнити компенсацію витрат на правничу допомогу без жодного доказу її сплати, якщо дана правнича допомога підлягала сплаті до винесення судом рішення по справі; позивачем подано докази, що в принципі не доводять факт сплати за надання правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанції; позивачем подано вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу за подання апеляційної скарги (7 000,00 грн), що є явно неспівмірною з спірною сумою, яку на думку позивача йому протиправно не задовольнив суд першої інстанції (8 131,34 грн.); час, витрачений адвокатом позивача на написання даної апеляційної скарги (2 сторінки) є явно неспівмірними з заявленими витратами на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. При цьому просив продовжити строк на надання відзиву з посиланням на ракетні обстріли та повітряні тривоги в період з 29 грудня 2023 року по 08 січня 2024 року.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» довів належними та допустимим доказами наявність заборгованості у ОСОБА_1 перед ним в розмірі 62 626,74 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 травня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 1710542, який укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти), що опублікована на веб-сайті «credit.365ua», підписана електронним цифровим підписом позивача 20 березня 2018 року та заявки на отримання кредиту відповідача ОСОБА_1 № 1710542 від 17 травня 2018 року на обраних умовах, які акцептовані відповідачем шляхом підписання електронним підписом.

З даних заявки ОСОБА_1 № 1710542 від 17 травня 2018 року вбачається, що сума кредиту становить 3 000,00 грн.Строк повернення кредиту 30 днів, процентна ставка - 0,74% від суми кредиту в день, реальна річна процентна ставка за кредитом - 270%, очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) - 665,00 грн, загальна сума до повернення (проценти і кредит) - 3 665,00 грн.

Договір підписано в електронному вигляді електронним підписом 17 травня 2018 року о 10:54:04 з одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 . 3062459. Він містить його податковий номер, адресу, електронну адресу, номер мобільного телефону та номер банківського рахунку (а.с.17,18,21,22).

Безпосередньо дії ОСОБА_1 в інформаційно-телекомунікаційній системі відображені в Реєстрі «Log File» дій клієнта та Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» щодо укладення зазначеного договору (а.с.20).

Умови договору містяться в розділі ІІІ оферти.

Так, згідно пункту 1.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених договором та погодженою кредитодавцем заявкою позичальника.

Відповідно до пункту 2.1. договір укладається за кожною окремою погодженою заявкою позичальника на строк кредиту, визначений в такій заявці.

Згідно з пунктом 2.2. договору сума кредиту та строк повернення кредиту в межах, визначених договором зазначається в заявці позичальника, що формується позичальником у власному особистому кабінеті на підставі умов договору.

У відповідності до пункту 2.6. договору датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що ціна кредиту за договором (плата за користування кредитом) залежить від строку користування кредитом і суми кредиту та обчислюється у відсотках від суми кредиту.

Згідно з пунктом 2.10 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом в останній день строку користування кредитом. Періодичних платежів за договором не передбачено.

Пунктом 2.11 договору передбачено, що процентна ставка за договором є змінною. Починаючи з другого дня, за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується наступним чином: процентна ставка за користування кредитом нараховується щоденно і становить 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування до моменту фактичного повернення кредиту. Обов`язок сплати процентів згідно даного пункту договору виникає у позичальника в день, наступний за днем їх нарахування.

Відповідно до пункту 3.3.3. договору позичальник має право укласти з кредитодавцем угоду про відтермінування повернення кредиту згідно умов даної оферти.

Згідно з пунктом 5.2. договору сторони договору погодили, що на підставі статті 259 ЦК України позовна давність за всіма зобов`язаннями сторін, що виникають з умов договору, в тому числі, щодо сплати неустойки, процентів та відшкодування збитків становить 5 років.

Відповідно пункту 7.4. договору у випадку припинення дії, або закінчення строку дії договору сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії. При цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила, з урахуванням положень пункту 2 статті 625 ЦК України.

Розділом ІV встановлену угоду про відтермінування повернення кредиту.

Так, пунктом 1 передбачено, що у випадку прострочення строків повернення кредиту Позичальник має право укласти з Кредитодавцем угоду про відтермінування повернення Кредиту за умови сплати Комісії за відтермінування строку повернення Кредиту (далі - Комісія). Розмір Комісії, в залежності від строку відтермінування повернення Кредиту та суми Кредиту розраховується наступним чином: строк відтермінування повернення кредиту, дні: 7, 15, 30; розмір комісії, % від суми кредиту в розрахунку за кожен день відтермінування: 1,43, 1,30, 1,05 відповідно; загальний розмір комісії в процентному вираженні: 10,01, 19,5, 31,5 відповідно. Для зручності позичальника, в особистому кабінеті міститься калькулятор розрахунку комісії, який відтворює необхідну суму комісії за весь строк відтермінування, розраховану на підставі вказаних умов договору.

Пунктом 2 передбачено, що угода про відтермінування повернення кредиту вважається укладеною з моменту надходження на рахунок кредитодавця суми комісії за весь строк відтермінування з призначенням платежу: «(ІПН позичальника) заявка номер заявки). Оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на строк відтермінування днів. З умовами угоди згоден.»

Пунктом 3 передбачено, що в період, з моменту отримання кредитодавцем сплаченої позичальником комісії за весь строк відтермінування і до закінчення строку відтермінування, нарахування процентів за користування кредитом згідно пункту 2.8 або пункту 2.11 договору не здійснюється, неустойка не нараховується.

Пунктами 6,7,8 встановлено, що у випадку, якщо позичальник укладає угоду на момент, коли строк повернення кредиту за заявкою не сплинув, строк відтермінування відліковується з моменту закінчення строку повернення кредиту.

???Позичальник має право встановлювати новий термін повернення кредиту шляхом укладення угоди і сплати комісії в розмірі згідно умов договору, необмежену кількість разів.

Угода про відтермінування повернення кредиту з моменту її укладення є невід`ємною частиною договору в частині погодженої заявки, умови якої вона змінює та доповнює (а.с.5-16).

Відповідно до реєстру платежів клієнта станом на 08 червня 2023 року ОСОБА_1 сплатив за договором про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року наступні платежі:

11 червня 2018 року - 945,00 грн - оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на 30 днів; з умовами угоди згоден;

15 липня 2018 року - 585,00 грн - оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на 15 днів; з умовами угоди згоден;

31 липня 2018 року - 300,00 грн - оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на 7 днів; з умовами угоди згоден;

07 серпня 2018 року - 585,00 грн - оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на 15 днів; з умовами угоди згоден;

21 серпня 2018 року - 585,00 грн - оплата комісії за відтермінування строку повернення кредиту на 15 днів; з умовами угоди згоден (а.с.23).

Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на адресу ОСОБА_1 направив вимогу щодо виконання зобов`язань за договором № 230504-1 від 04 лютого 2023 року, в якій вимагав в строк до 16 травня 2023 року погасити заборгованість в сумі 62 616,78 грн, з яких 3 000,00 грн - сума наданого і неповерненого в строк кредиту; 56 970,00 грн - сума процентів, 665,00 грн - сума комісії, 1 981,78 грн - інфляційні втрати (а.с.26-27).

З виписки за картковим рахунком клієнта від 04 вересня 2023 року вбачається, що на банківську картку № НОМЕР_1 , відкриту на ім`я ОСОБА_1 17 травня 2018 року здійснено зарахування грошових коштів в розмірі 3 000,00 грн (а.с.101-102).

За розрахунком позивача ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 626,74 грн, яка складається з 3 000,00 грн - сума кредиту; 665,00 грн - проценти; 56 970,00 грн - проценти (згідно статті 625 ЦК України та пункту 2.11 договору); 1 991,74 грн - інфляційні втрати.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою надав копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року у справі № 761/36925/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я.В., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Подолянко І.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та копію виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. від 18 березня 2021 року.

Також до суду апеляційної інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» надав копії платіжних інструкцій № 349 від 30 червня 2023 року про сплату Литвинцю С.А. 11 000,00 грн та № 571 від 08 листопада 2023 року про сплату 43 350,00 грн за надання правничої правової допомоги згідно договору № 21-3 від 01 вересня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис . Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З договору про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Оскільки цей договір укладено на сайті позикодавця, та ОСОБА_1 підписав його одноразовим ідентифікатором 3062459 17 травня 2018 року о 10:54:04, тому без отримання повідомлення з відповідним ідентифікатором, без здійснення входу на сайт товариства такий договір не був би укладений.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Договір містить податковий номер ОСОБА_1 , адресу, електронну адресу та номер мобільного телефону, і саме такі дані про себе він зазначав у відзиві на позов та апеляційній скарзі, тобто вони є актуальними та дійсно йому належать.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» такі правочини вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.

Виходячи з викладеного, позивачем надано належні та допустимі докази укладення договору про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року та отримання ОСОБА_1 коштів у сумі 3 000,00 грн.

Позикодавець, перерахувавши відповідачу обумовлені грошові кошти, виконав умови договору про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року. Натомість ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення коштів за договором не виконав.

Оскільки відповідачу надано в кредит грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн шляхом перерахування суми позики на банківську картку, вказану ним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за тілом кредиту за договором № 1710542 від 17 травня 2018 року в розмірі 3 000,00 грн.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» в частині стягнення відсотків за договором судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив, у тому числі, крім тіла позики (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками в розмірі 665,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи договір укладено на період з 17 травня 2018 року по 16 червня 2018 року на 30 днів з відсотковою ставкою в розмірі 0,74% на день. Тобто, за вказаний період розмір відсотків становить 22,20 грн (3 000,00 грн х 0,74% х 30 днів).

В подальшому 11 червня 2018 року строк договору позики подовжено ще на 30 днів шляхом сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту в розмірі 945,00 грн; 15 липня 2018 року - на 15 днів шляхом сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту в розмірі 585,00 грн; 31 липня 2018 року - на 7 днів шляхом сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту в розмірі 300,00 грн; 07 серпня 2018 року - на 15 днів шляхом сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту в розмірі 585,00 грн; 21 серпня 2018 року - на 15 днів шляхом сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту в розмірі 585,00 грн. Тобто, в подальшому строк повернення кредиту та процентів продовжено до 06 вересня 2018 року. Однак, за вказаний період Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» не просив стягнути відсотки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» 665,00 грн відсотків за користування кредитом за період з 17 травня 2018 року по 16 червня 2018 року.

Разом з тим колегія суддів вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості за процентами, виходячи з 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення, як вказано позивачем згідно статті 625 ЦК України та пункту 2.11 договору в розмірі 56 970,00 грн, виходячи з наступного.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини 2 статті 536, частини 2 статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини 2 статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 виклала детальні правові висновки щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України та щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Особливо Велика Палата Верховного Суду звернула й увагу на правову природу процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, зазначаючи, що вони мають виключно компенсаторний характер і: «… підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, … за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом».

Пунктом же 2.11 кредитного договору передбачено плату за користування кредитом у вигляді процентної ставки 1,5% за кожен день від суми отриманого кредиту, а не від простроченої суми, як передбачено частиною 2 статті 625 ЦК. Тому ці 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення не можна розцінювати як встановлений договором розмір процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними, відтак стягнення відсотків у розмірі 56 970,00 грн задоволенню не підлягає.

Звертаючись до суду з даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 1 991,74 грн за період з 06 вересня 2018 року по 17 травня 2023 року, як вказано в розрахунку по квітень 2023 року включно.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер.

15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Відповідно до частини 3 Закону України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З урахуванням того, що між сторонами виникло грошове зобов`язання, пов`язане з невиконанням умов кредитного договору, до цих правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Як вбачається з розрахунку товариства відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року, йому нараховано за період з 06 вересня 2018 року по 17 травня 2023 року, як вказано в розрахунку по квітень 2023 року включно інфляційні втрати в розмірі 1 991,74 грн.

Таким чином, підстав для нарахування інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року немає, і стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 06 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року.

Розрахунок інфляційних втрат:

Сукупний індекс інфляції = (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.31028328 (за період з 06 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року)

3 000,00 грн (сума боргу) ? 1.31028328 (сукупний індекс інфляції) - 3 000,00 грн (сума боргу) = 930,85 грн.

Отже, з відповідача за період з 06 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 930,85 грн.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що комісія за відтермінування повернення кредиту фактично є комісією пролонгації кредитного договору, що в свою чергу не є послугою, а відповідно ця комісія є нікчемною, тому сплата ним 3 000,00 грн повинна була спрямована на погашення заборгованості; що матеріали справи не містять жодної угоди про відтермінування повернення кредиту; що, сплативши станом на 21 серпня 2018 року 3 000,00 грн у нього залишився борг в сумі 665,00 грн тіла кредиту, у зв`язку з чим позивачем неправильно розраховано інфляційні збитки та 3% річних, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки угода про відтермінування повернення кредиту є окремим розділом пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту і є невід`ємною частиною договору, а ОСОБА_1 , підписавши заявку № 1710542 погодився на умови, обрані ним згідно пропозиції та просив надати кредит.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що позивач вже намагався стягнути заборгованість з нього за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; що суд першої інстанції не врахував висновків Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/36925/21, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідач про це не вказував в суді першої інстанції.

Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про те, що твердження ОСОБА_1 щодо пропуску кредитором строку позовної давності є неприйнятними, оскільки за договором про надання кредиту № 1710542 від 17 травня 2018 року сторонами погоджено позовну давність 5 років. Строк кредитування за договором погоджено сторонами до 06 вересня 2018 року, а з даним позовом товариство звернулося до суду у червні 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.

Що стосується вимог сторін щодо вирішення питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, надану як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» представляв адвокат Литвинець С.А., який діяв на підставі договору № 21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01 вересня 2021 року, ордеру серії АІ № 1396121 від 17 травня 2023 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5353/10 від 24 липня 2015 року.

Адвокатом Литвинцем С.А. було підготовлено позовну заяву, заяву про усунення недоліків позовної заяви, відповідь на відзив, клопотання про витребування доказів, повідомлення про відсутність матеріалів у електронній справі.

В суді апеляційної інстанції інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» також представляв адвокат Литвинець С.А., який діяв на підставі ордеру серії АІ № 1500391 від 24 листопада 2023 року та ним було підготовлено лише апеляційну скаргу.

Виходячи з обсягу виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» задоволено частково на 7,34% колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення в пропорційному розмірі задоволених позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» 2 000, 00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції та 1 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції. У зв`язку з чим рішення суду в частині відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» в задоволенні позову щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню.

В суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Яресько Т.В., який діяв на підставі договору № 23178 про надання правничої (правової) допомоги від 26 жовтня 2023 року, ордеру серії АІ № 1496555 від 22 листопада 2023 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8815/10 від 13 березня 2020 року та ним було підготовлено апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп».

Враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» задоволено частково на 7,34%, та відповідно часткове задоволення вимог ОСОБА_1 на 92,66%, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення в пропорційному розмірі задоволених позовних вимог, а саме стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на користь ОСОБА_1 9 266,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» підлягають частковому задоволенню, а судове рішення - зміні із зменшенням стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованості за кредитним договором № 1710542 від 17 травня 2018 року з 62 626,74 грн до 4 595, 85 грн, з яких 3 000, 00 грн - тіло кредиту, 665,00 грн - відсотки за користування кредитом за період з 17 травня 2018 року по 16 червня 2018 року та 930,85 грн - сума інфляційних втрат за період з 06 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» задоволено частково на 7,34%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 197,01 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп».

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 92,66%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 730,49 грн підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2023 року - змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованості за кредитним договором № 1710542 від 17 травня 2018 року з 62 626,74 грн до 4 595, 85 грн, з яких 3 000, 00 грн - тіло кредиту, 665,00 грн - відсотки за користування кредитом за період з 17 травня 2018 року по 16 червня 2018 року та 930,85 грн - сума інфляційних втрат за період з 06 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року.

Рішення в частині відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» у стягненні витрат на правову допомогу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» 2 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» судового збору за подання позову з 2 684,00 грн до 197,01 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» 1 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» на користь ОСОБА_1 9 266,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції та 3 730,49 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.