КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1591/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Каліушка Ф.А. в м. Київ 23 травня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2014 року позивач ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернувся до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги в листопаді 2014 року, просив стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 162507,82 грн. за договором купівлі-продажу квартири.

Позов мотивований тим, що 06 лютого 1997 року ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» було укладено з відповідачами договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4 договору, продаж квартири здійснено за 32693 грн., що на момент здійснення операції складає 16877 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору. Відповідно п. 5 договору покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, кінцевий строк виконання зобов`язання з оплати вартості квартири настав 06 лютого 2012 року.

Протягом багатьох років меж групою мешканців, що придбали квартири у будинку АДРЕСА_2 та ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» відбувалися судові спори щодо, зокрема, вартості, за яку продано квартири (розмір вартості визначений в національній чи іноземній валюті), порядку оплати вартості за квартири, визнання недійсним договорів, тощо. Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-59830вов10 між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та іншими, п. 4 договору фактично визнано дійсним та встановлено допустимість використання у розрахунках грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 11 липня 2012 року по справі № 6-26110св12 за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_4 та інших встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договорами купівлі-продажу квартир в будинку АДРЕСА_2 є сплата у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту визначеної вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року по справі № 22-796-2658 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» встановлено, що заборгованість з оплати вартості квартири становить 9778 доларів США.

Всупереч судовим рішенням та не зважаючи на те, що кінцевий строк виконання зобов`язань з оплати вартості квартири минув 06 лютого 2012 року, відповідачі не виконали зобов`язань з оплати вартості квартири і їх заборгованість перед позивачем станом на 27 травня 2014 року складає 9778 доларів США. Крім того, позивач має право на стягнення 3 % річних від простроченої грошової суми за період з 06 лютого 2012 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позов ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» задоволено, стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в розмірі 149994,52 грн., 12513,30 грн. - 3 % річних за користування грошовими коштами, разом 162507,82 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтоване наступним. Встановивши узгодження сторонами у спірному договорі грошового еквівалента в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції, суд першої інстанції не звернув уваги, що у п. 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто на 06 лютого 1997 року. За таких обставин вартість придбаної квартири сплачена відповідачами в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» задоволено частково, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що з метою правильного вирішення спору в цій справі, враховуючи вимоги ст. 213 ЦК України, суди повинні були витлумачити п. 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а в разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку необхідно стягнути з відповідачів. Під час нового розгляду суду належить встановити, згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання, особливості проведених розрахунків між сторонами, а також дати правову оцінку доводам і запереченням учасників спору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року залучено до участі в справі ОСОБА_2 як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ст. 213, 637 ЦК України) та порушення норм процесуального права (ч. 1 ст. 417 ЦПК України), просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд проігнорував вказівки й висновки Верховного Суду у цій справі, оскільки не здійснив тлумачення договору купівлі-продажу з урахуванням поведінки відповідачів до та після укладення цього договору. Формально трактуючи положення ст. 213, 637 ЦК України та ігноруючи наявні в справі докази, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо неможливості встановлення дійсного змісту умов договору купівлі-продажу та необхідності застосування підходу contra proferentem при тлумаченні його умов. В аналогічній справі № 753/11009/19 Верховний Суд досліджував питання правильності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні умов аналогічного договору купівлі-продажу та дійшов висновку, що умови ідентичного договору не містить альтернативних умов, відповідно до яких боржник мав право на власний розсуд обирати, яку суму боргу (визначену у гривнях чи доларах США) має сплатити, таке право може належати боржнику виключно у разі безпосереднього зазначення у тексті договору; за своїм змістом умови ідентичного договору купівлі-продажу є чіткими та зрозумілими; відповідно до вказаних умов покупець мав сплатити продавцю суму, яка відповідала розміру умовних одиниць, під якими розуміються долари США, за курсом НБУ в гривнях України; виплата покупцями ціни предмета купівлі-продажу у гривнях, без урахування еквівалента в іноземній валюті, не може вважатися належним виконанням зобов`язання, оскільки не відповідає змісту та сенсу поняття належного виконання договору.

Вказував, що суд ухвалив оскаржуване рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та неправильно застосував ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд мав з`ясувати поведінку сторін до і після укладення договору та особливості розрахунків між сторонами, майнові інтереси сторін, якими вони керувались, укладаючи спірний договір, дійсний зміст, природу договору та мету, з якою останні укладали вказаний договір. Досліджуючи поведінку сторін до і після укладення договору, суд мав обов`язково врахувати, що 29 січня 1997 року відбулось спільне засідання правління, на якому було вирішено продати відповідачам спірну квартиру за 17263 умовні одиниці з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі 15 років. Вказане підтверджує, що за результатом виконання договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу позивач розраховував отримати від відповідачів саме 17263 долари США, а не еквівалент цієї суми у гривнях за курсом станом на дату укладення вказаного правочину. Виписка з протоколу спільного засідання правління є належним доказом, який підтверджує дійсні наміри позивача перед укладенням договору купівлі-продажу. Більш того, договором та додатковою угодою було передбачено, що ціна продажу квартири складає 32693 грн., що на момент здійснення операції складало саме 17263 умовні одиниці згідно з курсом НБУ на день укладення цього договору. Зазначена ціна мала бути сплачена з розстрочкою платежу на 15 років, виходячи з еквіваленту 83 умовних одиниць в місяць в національній валюті України згідно з курсом НБУ. Таким чином, поведінка позивача до укладення договору купівлі-продажу квартири підтверджує, що відповідно до п. 4 договору він мав намір після завершення строку розстрочки платежу отримати суму у гривнях, яка є еквівалентом 17263 долари США. Відповідачі близько півтора років щомісячно сплачували позивачу частину вартості квартири в гривнях, що завжди становило саме 83 долари США за курсом НБУ в місяць на дату кожного платежу, при цьому сума в гривнях майже завжди була різною, що підтверджується матеріалами справи.

Тобто, зазначаючи у п. 4 договору купівлі-продажу еквівалент вартості квартири в доларах США та визначаючи у п. 4 додаткової угоди до вказаного договору порядок здійснення взаєморозрахунків у гривнях, сторони мали намір не просто погодити вартість квартири в іноземній валюті станом на дату укладення договору, а зафіксувати реальну ринкову вартість цього майна станом на дату укладення договору, яка мала бути сплачена відповідачами протягом 15 років з дати укладення договору. За інших умов, враховуючи нестабільну економічну ситуацію в Україні та стрімку девальвацію гривні, у позивача був би відсутній будь-який економічний інтерес укладати з відповідачами договір купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу на 15 років без врахування інфляційних ризиків. Зазначені обставини не були досліджені судом, що призвело до порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки грошові кошти, які мав намір отримати позивач за договором купівлі-продажу, є майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Вказував, що оскільки позивач погодився відчужити належне йому майно з дуже тривалою розстрочкою платежу, то відповідачі в свою чергу погодились, здійснюючи оплату вартості вказаного майна, визначати розмір кожного платежу у гривнях згідно із офіційним курсом долара США, і до таких же висновків дійшов Верховний Суд в справі № 753/11009/19, які були покладені в основу прийняття рішення про задоволення позову Дарниці.

Зазначав, що з оскаржуваного рішення вбачається, що суд не дослідив додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири та відхилив посилання позивача на виконання відповідачами умов цієї угоди. Так, 06 лютого 1997 року була укладена додаткова угода, якою сторони врегулювали здійснення розрахунків між ними, погодивши, розмір щомісячної виплати, виходячи з еквіваленту 83 долари США в національній валюті України згідно з курсом НБУ. Відповідачі жодного разу не заперечували свого вільного волевиявлення на її підписання та виконували її умови протягом близько півтора років.

Від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачі просили відмовити в її задоволенні.

Наголошували, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти, також в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти, і відсутній порядок здійснення розрахунку з коригуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти.

Наводили зміст ст. 169 ЦК УРСР, ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 3 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вказували, що законом передбачено обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, разом із тим, він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти та інших розрахункових величин.

Зазначали, що аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem, тобто слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором слід зробити висновок, що п. 4, 5 договору передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом НБУ саме на день укладання договору купівлі-продажу, і аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постановах від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року в справі № 6-1905цс16. За умовами договору продаж квартири здійснено за 32693 грн. При цьому умовами договору не передбачено визначення суми заборгованості за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Крім того, грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» не існує та її використання на території України не передбачено. Якщо навіть припустити, що умовна одиниця - це долар США, то станом на 06 лютого 1997 року вартість 1 долара США становила 1,873 грн. Однак, якщо 32693 грн. розділити на курс 1,873, частка дорівнюватиме 17454,89, а у договорі зазначено 16877, чим підтверджується, що в договорі зазначена неіснуюча іноземна валюта, і аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 753/9563/14-ц, № 753/9564/14-ц за позовами ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» щодо стягнення заборгованості за договорами купівлі-продажу квартир.

Крім того, 27 листопада 2019 року Верховний Суд виніс постанову про відмову у задоволенні касаційної скарги у справі № 753/4078/17 за позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» щодо стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, 01 лютого 2023 року - виніс постанову про задоволення касаційної скарги у справі № 753/13246/97 за аналогічним позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», яким було залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові.

Наголошували, що посилання позивача на постанову Верховного Суду від 11 листопада 2020 року в справі № 753/11009/19 за позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» є безпідставними, оскільки 22 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду винесла ухвалу в справі № 753/8945/19 за позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_6 , в якій чітко зазначила, що тлумачення умов, викладених у п. 4, 5 договору купівлі-продажу, сформульовано в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц за позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до фізичної особи про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Вказували, що Верховний Суд при розгляді подібних справ послідовно застосовує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 753/22010/14-ц та від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, і єдиним винятком з цього правила є постанова Верховного Суду, наведена позивачем в апеляційній скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» в позові про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі сплатили повну вартість квартири 09 вересня 2011 року, тобто до закінчення строку дії договору 06 лютого 2012 року, що підтверджується платіжними квитанціями, і таким чином, посилання позивача на те, що умови основного договору відповідачами не було виконано в строк і допущено прострочення, не обґрунтовано належними доказами.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 02 грудня 1996 року ОСОБА_7 звернувся до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» з заявою про передачу йому у власність (продати) квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням виплати вартості квартири впродовж до 10 років, договір купівлі-продажу просив оформити на ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (а. с. 114 т. 2).

На а. с. 115 т. 2 знаходиться копія виписки з протоколу № 69 спільного засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 29 січня 1997 року, на якому ухвалено продати квартири співробітникам фірми зі зняттям з квартирного обліку, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 за ціну 17263 ум.од. з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі 15 років, початок виплати проводиться після посвідчення договору купівлі-продажу.

06 лютого 1997 року ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» укладено зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, засвідчений державним нотаріусом сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3у695, за умовами п. 1 якого продавець продав, а покупці купили квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях кожному (а. с. 6 - 7 т. 1).

Згідно п. 3 договору інвентаризаційна вартість квартири відповідно довідки-характеристики, виданої БТІ, складає 32693 грн.

Згідно п. 4 договору продаж здійснено за 32693 грн., що на момент здійснення операції складає 17263 умовні одиниці за курсом НБУ на день укладення даного договору.

Згідно п. 5 договору покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору.

06 червня 2012 року ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» змінило власне найменування на ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Також 06 лютого 1997 року сторони уклали додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , якою погоджено розмір щомісячної виплати, виходячи з еквіваленту умовних одиниць в національній валюті України за курсом НБУ на момент виплати (а. с. 15 - 16 т. 2).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року в справі № 2-142/1, яке набрало законної сили, визнано недійсною додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладену між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 06 лютого 1997 року з підстав недотримання нотаріальної форми (а. с. 71 т. 2).

На а. с. 140 - 148 т. 1 наявні копії квитанцій за період з січня 1997 року по 09 вересня 2011 року, якими ОСОБА_1 внесено на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» кошти за договором купівлі-продажу квартири, в тому числі, 09 вересня 2011 року сплачено 21365,66 грн., а згідно довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 21 грудня 2000 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 станом на 21 грудня 2000 року сплачено 11327,34 грн. в рахунок оплати вартості квартири (а. с. 147 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року в справі № 22-796-2658 за позовом фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», третя особа Сьома Київська державна нотаріальна контора в особі Київського міського управління юстиції м. Києва про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в позові.

Даним рішенням встановлено, зокрема, що в період з серпня 1995 року по вересень 2011 року за договором від 06 лютого 1997 року, укладеного ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , проведені виплати на загальну суму 7485 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів; згідно довідки ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, заборгованість з оплати вартості квартири становить 9778 долари США (а. с. 37 т. 1).

30 вересня 2016 року між ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» (продавцем, первісним кредитором) та ТОВ «ФК «Інвест Груп» (покупцем, новим кредитором) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом сьомої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3у620, відповідно до умов якого первісний кредитор продав (відступив) новому кредитору право вимоги до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

На підставі договору від 20 березня 2019 року договір купівлі-продажу права вимоги від 30 вересня 2016 року розірвано, отже, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» знову набуло право вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оскільки договір, з приводу виконання умов якого виник спір, укладено між сторонами у лютому 1997 року, тому чинність зазначеного договору як правочину, а також правила про визнання угоди недійсною мають визначатися відповідно до правил про угоди ЦК Української РСР.

У частинах першій та другій статті 4 ЦК Української РСР визначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини першої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст.153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет (товар) та ціна, а внаслідок укладення договору купівлі-продажу у його сторін виникають відповідні зобов`язання: у продавця - передати майно у власність покупцеві, а у покупця - сплатити за нього визначену грошову суму.

У статті 169 ЦК Української РСР визначено, що грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР.

Випадки та порядок застосування іноземної валюти в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначалися законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року та Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Норма, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, у вищевказаних актах цивільного законодавства відсутня.

Відповідно до частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Спір стосується питання застосування частин першої та другої статті 533 ЦК України і статті 169 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості встановлення та виконання грошового зобов`язання у гривні за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу чи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, виходячи з можливості або неможливості визначити шляхом тлумачення умов правочину справжній зміст відповідної його умови щодо порядку проведення розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні.

Дослідивши зміст договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року, суд першої інстанції встановив, що правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

У частинах 3 та 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і за змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту, подальшої поведінки сторін, тексту типового договору, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції взяв до уваги висновок щодо тлумачення змісту правочину, викладений в постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц та від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 у справах за позовами ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до фізичних осіб про стягнення заборгованості, відповідно до якого, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину застосовується принцип сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).

Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань

Висновок щодо необхідності застосування зазначеного принципу при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир в будинку АДРЕСА_2 укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо неможливості встановлення дійсного змісту умов договору купівлі-продажу квартири та необхідності застосування підходу сontra proferentem.

Суд першої інстанції також взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 11 вересня 2019 року у справах № 753/9563/14 та № 753/9564/14, постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 753/4078/17, від 01 лютого 2023 року в справі № 753/13246/19, за аналогічними позовами ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до фізичних осіб про стягнення заборгованості, аналіз яких свідчить про послідовну та усталену практику Верховного Суду в аналогічних справах.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскільки в договорі купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року сторони чітко визначили істотну умову договору - ціну 32693 грн., жодним чином не передбачили, що вказана ціна визначається за офіційним курсом іноземної валюти, немає підстав вважати, що покупці повинні сплатити вартість квартири, виходячи з курсу долара США до гривні України на день платежу.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти, і що в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти, відсутній порядок здійснення розрахунку із коригуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти.

За таких обставин суд вважав цілком обґрунтованим застосування правила contra proferentem, що означає тлумачення слів договору проти того, хто їх написав.

Враховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство, вищенаведені висновки Верховного Суду та беручи до уваги, що проєкт договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем - роботодавцем відповідача, що ніким не оспорюється, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказівка у договорі на курс умовної одиниці до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив`язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції допущено формальний підхід до трактування положення ст. 213, 637 ЦК України та проігноровано наявні в справі докази, що сторони при укладенні правочину 18 лютого 1997 року вільно висловили свою волю та погодили всі істотні умови, після чого виконували цей правочин, не спростовують висновку суду щодо тлумачення умов договору, положення якого щодо порядку оплати вартості квартири не є однозначними.

Відтак, встановивши, що відповідачі сплатили позивачу грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири в повному обсязі, що підтверджується наданими ними платіжними квитанціями, до закінчення строку дії договору та без допущення прострочення грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості.

Судом першої інстанції правомірно не було прийнято до уваги посилання позивача на умови додаткової угоди як на належний доказ по справі, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року в справі № 2-142/1, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року, вказану додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири було визнано недійсною.

Судом першої інстанції надано правильної правової оцінки посиланням позивача на виписку з протоколу № 69 спільного засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», на якому було вирішено продати відповідачам спірну квартиру за 17263 умовні одиниці з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі 15 років, на яку позивач також посилається в апеляційній скарзі як належний доказ, що підтверджує дійсні наміри позивача перед укладенням договору купівлі-продажу, оскільки відповідачі не були присутні під час засідання правління та участі в прийнятті рішень не приймали.

Апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги, що укладаючи вказаний правочин з розстрочкою виплати платежів протягом 15 років без врахування інфляційних ризиків, у позивача був би відсутній економічний інтерес, з огляду на те, що правочин укладався між працівником та роботодавцем.

Посилання ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте цей пункт договору покупець не виконав, оскільки вважав, що його представник при укладенні договору, діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження № 1903св20) апеляційний суд відхиляє, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) від 05 грудня 2022 року відступив від висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження № 61-1903св20).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, неправильного тлумачення позивачем норм матеріального та процесуального права та незгоди з правильним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.