1Справа № 335/4000/21 2/335/173/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Махненко А.А., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, в обґрунтування позову вказавши наступне.

Позивач у період з 01.10.2014 року по 28.02.2021 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , які у свою чергу неналежним чином здійснювали оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим, виникла заборгованість на загальну суму 82 693,35 гривень, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів, а також просив стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 гривень.

Ухвалою суду від 21.07.2023 року скасовано заочне рішення суду від 20.07.2021 року, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Так, у заяві про перегляд заочного рішення Відповідач наполягала на необґрунтованості розміру заявленої до стягнення суми заборгованості, який вважає непідтвердженим належними доказами, посилаючись на те, що послугами позивача за адресою, за якою нараховано і стягнуто з неї заборгованість, не користується, а також зазначила, що про наявність доказів, які спростовують викладені у позові обставини та розмір заборгованості. Крім того, подала письмову заяву про застосування позовної давності.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, згідно раніше наданих у судових засіданнях пояснень, наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, відзив не подавала, суду неодноразово подавала письмові заяви про відкладення слухання справи для надання нею доказів на підтвердження заперечень проти позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала.

На підставі ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-19), є користувачами послуг Концерну «Міські теплові мережі» з централізованого опалення та постачання гарячої води, наданими у приміщення даної квартири, за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою Концерну «Міські теплові мережі» позивачем за особовим рахунком № НОМЕР_1 нараховано заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.10.2014 року по 28.02.2021 року загальним розміром 82 693,35 гривень (а.с. 11). На підтвердження зазначеного розміру заборгованості, заявленої до стягнення з відповідачів, позивачем надано відповідний розрахунок суми позову (а.с. 7-10).

Відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, з тих підстав, що період, за який нараховано заборгованість, виходить за межі трирічного строку, встановленого Законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ „Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України „Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин.

Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, востаннє Постановою КМУ від 25.04.2023 року № 383 строком до 30.06.2023 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 14.04.2021 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки на день набрання законної сили Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, по заявленим позивачем вимогам про стягнення заборгованості, починаючи з квітня 2017 року, не сплинув, такий строк слід вважати продовженим на строк дії встановленого на території України карантину.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позовні вимоги за період з квітня 2017 року перебувають поза межами трирічного строку позовної давності.

Разом з тим, в частині вимог позивача заявлених про стягнення заборгованості за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року, яка згідно із розрахунком позивача становить 21 302,60 гривень, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Так, ч 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом за вказаний період на час його подання до суду сплинув. З поданих позивачем матеріалів позову не встановлено даних щодо переривання такого строку.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року у розмірі 21 302,60 гривень, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, нарахованої Позивачем за період з квітня 2017 року по лютий 2021 року включно, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 9 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Статтею 12 Закону України „Про житлово-комунальні послуги передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 4. ст. 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Так, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 року, дія цього Порядку поширюється на споживачів, виконавців комунальної послуги з постачання теплової енергії, виконавців комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води, операторів зовнішніх інженерних мереж, органи місцевого самоврядування.

Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, надання яких підтверджено належними доказами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, яким встановлено, що за наявності спору щодо фактичних договірних відносин про надання відповідних житлово-комунальних послуг, відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Статтею 6 Закону України „Про житлово-комунальні послуги передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, споживачі (індивідуальні та колективні) і виконавці комунальних послуг.

Виходячи в вищезазначених положень Закону, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи є намір користуватися) цими послугами. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживачів з моменту користування цими послугами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із розрахунком позивача сума заборгованості за період з квітня 2017 року по лютий 2021 року включно становить 61 390,75 гривень, який в ході розгляду справи відповідачами не спростовано належними доказами.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем було зазначено про наміри подання доказів на підтвердження доводів невідповідності розміру заборгованості отриманим послугам, однак суду таких доказів подано не було. За наявними у матеріалах справи даними не встановлено достовірних і достатніх доказів, які б спростовували викладені у позові обставини або свідчили про погашення заборгованості.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Надані позивачем докази про наявність заборгованості по отриманим відповідачами послугам за період з квітня 2017 року по лютий 2021 року включно у розмірі 61 390,75 гривень суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові.

Таким чином, сума заборгованості у розмірі 61 390,75 гривень підлягає стягненню з відповідачів, які як встановлено з матеріалів справи зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і відповідно до вищезазначених положень Закону є користувачем послуг позивача за даною адресою.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

На підставі викладеного, враховуючи, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачами не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачами було вжито заходи по погашенню заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення, відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарно з відповідачів на користь позивача суми заборгованості за період з квітня 2017 року по лютий 2021 року включно у розмірі 61 390,75 гривень. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 270 гривень у рівних частках.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 233, 247, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» (адреса: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстров ана за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надані за адресою: АДРЕСА_1 , за період з квітня 2017 року по лютий 2021 року включно у розмірі 61 390 (шістдесят одна тисяча триста дев`яносто) гривень 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.В.Калюжна