справа № 492/1529/19
провадження № 2/492/6/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2024 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Гусєвої Н.Д.,

при секретарі судового засідання Рябчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, з урахуванням зміни предмету та підстав позову просив визнати недійсним договір дарування, укладений 06 вересня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що про наявність зазначеного договору дарування позивачу стало відомо лише під час розгляду справи в суді. Договір дарування сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 014267 є недійсним, оскільки позивач не був стороною договору, його не укладав та не підписував, не надавав державному нотаріусу Бучацькому В.Я. документів на укладання договору дарування, із заявою про посвідчення договору дарування до державного нотаріуса не звертався, сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 014267 обдарованому не передав, оскільки не був присутній у нотаріальній конторі під час вчинення цього правочину, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач про місце, дату і час судового засідання повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач про місце, дату і час судового засідання повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням частини 3 статті 211 ЦПК України, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що виникають з угод, пов`язаних з укладенням договору дарування, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

06 вересня 2000 року між ОСОБА_1 , позивачем у справі (т. 1 а.с. 79-83), та ОСОБА_3 , відповідачем у справі (т. 1 а.с. 90-91), був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Бучацьким В.Я., відповідно до якого даритель ОСОБА_1 подарував, а обдарований ОСОБА_2 , прийняв в дар право на земельну частку (пай) розміром 12.1 в умовних кадастрових гектарах, розташованої у колективному сільському господарстві «Іскра», с.Мирнопілля Арцизького району Одеської області, яке належить дарителю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 014267, виданого 28 березня 1996 року Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області на підставі рішення від 20 березня 1996 року № 139, зареєстрованого 29 березня 1996 року Книзі реєстрації сертифікатів за № 267 (т. 1 а.с. 92, 143).

На підставі рішення загальних зборів КСП «Іскра» протокол № 5 від 19 серпня 2000 року ОСОБА_2 надана земельна частка в натурі (т. 1 а.с. 93).

14 березня 2001 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,25 га, розташованої на території Мирнопільскої сільської ради масив 7, 8 ділянка № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 94). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 07 листопада 2018 року зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0525 (т. 1 а.с. 95, 96, 97).

Як вбачається з копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій 11 серпня 15 вересня 2000 року наявні відомості про номер нотаріальної дії осіб, для яких вчиняється нотаріальна дія та їх підписів, зокрема, наявні підписи ОСОБА_1 , позивача у справі, та ОСОБА_2 , відповідача у справі (т. 2 а.с. 82-83).

Згідно з висновком експерта № 1-29/09 від 29 вересня 2020 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі «Підписи: ОСОБА_4 », навпроти рукописного запису прізвище « ОСОБА_1 » у договорі дарування, вкладеному від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідчений державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстрованого у Реєстрі за № 5574, виконано самим ОСОБА_1 . Будь-яких ознак, що свідчать про виконання підпису від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі: «Підписи: ОСОБА_4 », навпроти рукописного запису прізвища: « ОСОБА_1 » у договорі дарування, складеному від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідченому державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстровано у Реєстрі за № 5574, під впливом будь-яких збиваючих факторів природного або штучного характерів, експертом не виявлено (т. 2 а.с. 2-11).

Відповідно до висновку експертів № 21-1162 від 06 вересня 2021 року повторної комісійної судово-почеркознавчої підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. та у колонці 7, за реєстровим № 5574 журналу (реєстру) правочинів державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 виконані однією особою. Підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. та у колонці 7, за реєстровим № 5574 журналу (реєстру) правочинів державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 виконані самим ОСОБА_1 . Ознак, що свідчать про виконання підписів від імені ОСОБА_1 , що містяться у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування, складених від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстрованих у Реєстрі за № 5574, та у колонці 7 реєстру нотаріальних дій державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацького В.Я., за реєстровим номером 5574 під впливом будь-яких збиваючих факторів природного або штучного характеру, експертами не виявлено (т. 2 а.с. 128-139).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач, звертаючись до суду з наявним позовом, підставою визнання недійсним оспорюваного правочину зазначав те, що він вчинений за його відсутності (на момент підписання договору він не був присутній в нотаріальній конторі) та без відповідного волевиявлення (договір підписано іншою особою).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, серед іншого вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки оспорюваний договір дарування земельної ділянки було укладено 06 вересня 2020 року, спір про визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР 1963 року (у редакції станом на 30 жовтня 1999 року).

За змістом статті 4 ЦК Української РСР 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 41 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 243 ЦК Української РСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина друга статті 44 ЦК Української РСР 1963 року).

Частиною першою статті 45 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР 1963 року).

Аналогічну за своєю суттю конструкцію збережено і в статтях 202, 203, 215, 334, 717 ЦК України 2004 року.

Згідно зі статтею 43 Закону України «Про нотаріат», у редакції станом на 03 червня 2000 року, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Частинами першою та другою статті 45 Закону України «Про нотаріат», у редакції станом на 03 червня 2000 року передбачено, що при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Таким чином, посвідчення нотаріусом угоди дарування земельної частки (паю) не може бути здійснено за відсутності сторони договору, зокрема дарувальника. При цьому нотаріально посвідчувані угоди, підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Судом встановлено, що 06 вересня 2000 року між ОСОБА_1 , позивачем у справі (т. 1 а.с. 79-83), та ОСОБА_3 , відповідачем у справі (т. 1 а.с. 90-91), було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Бучацьким В.Я., відповідно до якого даритель ОСОБА_1 подарував, а обдарований ОСОБА_2 , прийняв в дар право на земельну частку (пай) розміром 12.1 в умовних кадастрових гектарах, розташованої у колективному сільському господарстві «Іскра», с.Мирнопілля Арцизького району Одеської області, яке належить дарителю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 014267, виданого 28 березня 1996 року Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області на підставі рішення від 20 березня 1996 року № 139, зареєстрованого 29 березня 1996 року Книзі реєстрації сертифікатів за № 267 (т. 1 а.с. 92, 143).

14 березня 2001 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,25 га, розташованої на території Мирнопільскої сільської ради масив 7, 8 ділянка № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 94). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 07 листопада 2018 року зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0525 (т. 1 а.с. 95, 96, 97).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

На підтвердження своїх вимог і заперечень позивачем та його представником двічі заявлялися клопотання про призначення у цій справі судово-почеркознавчих експертиз.

Згідно з висновком експерта № 1-29/09 від 29 вересня 2020 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі «Підписи: Даритель», навпроти рукописного запису прізвище « ОСОБА_1 » у договорі дарування, вкладеному від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідчений державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстрованого у Реєстрі за № 5574, виконано самим ОСОБА_1 . Будь-яких ознак, що свідчать про виконання підпису від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі: «Підписи: ОСОБА_4 », навпроти рукописного запису прізвища: « ОСОБА_1 » у договорі дарування, складеному від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідченому державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстровано у Реєстрі за № 5574, під впливом будь-яких збиваючих факторів природного або штучного характерів, експертом не виявлено (т. 2 а.с. 2-11).

Відповідно до висновку експертів № 21-1162 від 06 вересня 2021 року повторної комісійної судово-почеркознавчої підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. та у колонці 7, за реєстровим № 5574 журналу (реєстру) правочинів державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 виконані однією особою. Підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. та у колонці 7, за реєстровим № 5574 журналу (реєстру) правочинів державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацького В.Я. виконані самим ОСОБА_1 . Ознак, що свідчать про виконання підписів від імені ОСОБА_1 , що містяться у графах «Даритель» на двох примірниках договорів дарування, складених від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 06 вересня 2000 року, посвідчених державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я., зареєстрованих у Реєстрі за № 5574, та у колонці 7 реєстру нотаріальних дій державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацького В.Я., за реєстровим номером 5574 під впливом будь-яких збиваючих факторів природного або штучного характеру, експертами не виявлено (т. 2 а.с. 128-139).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз`яснено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, у сукупності, проаналізувавши надані докази (висновки експертів за наслідками проведення почеркознавчих експертиз із урахуванням інших письмових доказів), суд дійшов висновку, що позивач усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами існування підстав та обставин, передбачених статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року, для визнання недійсним договору дарування, і, зокрема, відсутності волевиявлення дарувальника (позивача).

Разом із цим, як уже зазначалося, у силу положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, а сукупність досліджених судами доказів свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Судом також враховує, що обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює, тобто на позивача у наявній справі (статті 12, 81 ЦПК України) та зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

При цьому суд застосовую презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

На підставі статей 4, 41, 44, 45, 48, 128, 243 ЦК Української РСР 1963 року (у редакції станом на 30 жовтня 1999 року), статей 43, 45 Закону України «Про нотаріат», у редакції станом на 03 червня 2000 року, керуючись статтями 2, 7, 10, 11, 12, 17-19, 48, 76-81, 89, 110, 141, 211, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Гусєва Н.Д.