ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2401/24 Справа № 183/8236/23 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И ЛА:

Описова частина.

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 , звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року було визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо ненарахування та невиплати йому пенсії з 01 березня 2016 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області виплатити йому заборгованість з пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 травня 2021 року. З огляду на те, що вказане рішення до теперішнього часу не виконане і заборгованість з пенсії не виплачена, йому спричинена моральна шкода, яку він просив стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на його користь в сумі 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України.У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення в повній мірі не врахував, що тривале невиконання рішення суду в частині виплати заборгованості з пенсії, яка є джерелом доходу внутрішньо переміщеної особи та особи з інвалідністю, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачеві завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя. Більш того, відповідач протиправно позбавив позивача єдиного джерела до існування. Також, позивач змушений подавати позовні заяви, переписуватись з органами державної виконавчої служби. Скаржник вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди є мізерним та таким, що не відповідає обставинам справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, через свого представника Чемрат О.І., також подало апеляційну скаргу, в якій, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просило, рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, скаржник зазначив те, що позивачем не надано належних доказів, що прямо підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру, з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем. Позивач не зазначив в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, коли визначав розмір моральної шкоди. Крім того, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності фінансового забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на проведення таких виплат, яке здійснюється з Державного бюджету України, не може вважатись невиконанням рішення без поважних причин. При цьому рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року було частково відповідачем виконане, а саме у жовтні 2021 року нараховано та виплачено місячний розмір пенсії за березень 2016 року в сумі 1379,66 грн., у листопаді 2022 року, у грудні 2022 року та у липні 2023 року ОСОБА_1 проведено нарахування та виплата частини боргу в загальній сумі 1089,50 грн.

Доводи і заперечення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області заперечувало проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість і просило залишити апеляційну скаргу останнього без задоволення.

Позивач своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Третя особа також не подала відзив на апеляційні скарги сторін.

Позивач, представники сторін та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що тривале невиконання рішення суду в частині виплати заборгованості з пенсії, яка є джерелом доходу внутрішньо переміщеної особи та особи з інвалідністю, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачеві завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем.

Саме по собі ухвалення судом рішення на користь позивача не може компенсувати йому немайнові втрати, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, очікувати позитивні рішення на свою користь, а станом на теперішній час позивач вже протягом майже трьох років очікує фактичного виконання рішення. Крім того, позивач правомірно очікував фактичного та швидкого виконання рішення суду з боку органу державної влади, проте такого виконання так і не відбулося, внаслідок чого позивач відчував та продовжує відчувати негативні емоції.

Разом з тим, місцевий суд вважав надмірним розмір відшкодування моральної шкоди, про яке просив позивач, оскільки такий розмір має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, тому враховуючи доведений ступінь душевних страждань позивача, суд вважав за доцільне задовольнити позовні вимоги частково у розмірі 5 000,00 грн., який на переконання суду, відповідає встановленим обставинам справи, а також критеріям розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Позивач з 02 листопада 2010 року є пенсіонером, як особа з інвалідністю, перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України. З травня 2021 року ОСОБА_1 взятий на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області як внутрішньо переміщена особа (особовий рахунок № НОМЕР_1 ).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення грошових коштів задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо не нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 травня 2021 року. У решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду звернуто до негайного виконання у межах виплати позивачеві пенсії за один місяць і вирішено питання стосовно судових витрат. Зазначене рішення набрало законної сили 28 вересня 2021 року.

Виконавчі листи, видані на виконання вищезазначеного рішення суду були звернуті позивачем, як стягувачем, до примусового виконання у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) (ВП № 67647424).

Окремими постановами головного державного виконавця від 23 грудня 2021 року та від 21 січня 2022 року, ухваленими в рамках виконавчого провадження № 67647424, боржника Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області було притягнуто до відповідальності за невиконання рішення суду в порядку ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" з накладенням штрафів на користь держави в розмірі 5 100,00 грн. та 10 200,00 грн. відповідно.

У лютому 2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на адресу боржника Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області надсилались вимога виконавця.

Відповідно до листа Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 4887-5241/Д-02/8-1200/21 від 14 грудня 2021 року, наданого суду в засвідченій представником позивача копії, ОСОБА_1 повідомлено про те, що рішення суду у межах виплати пенсії за один місяць звернуто до негайного виконання та виплачено пенсію за один місяць (березень 2016 року) в жовтні 2021 року - в сумі 1 379,66 грн. Повідомлено, що пенсійні кошти за період з 01 квітня 2016 року по 31 травня 2021 року обліковано в Головному управлінн Пенсійного фонду України в Луганській області та виплата буде здійснюватись відповідно до вимог Постанови № 1165.

Листами Управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 1184-678/Д-05/8-1200/23 від 27 лютого 2023 року, та Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 1200-0501-8/4145 від 01 березня 2023 року, було повідомлено ОСОБА_1 про те, що пенсійні виплати за минулі періоди, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводитимуться отримувачем за кожною окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету на відповідний рік. Виплата заборгованості ОСОБА_1 буде здійснюватися після надходження фінансування.

Відповідно до довідки про доходи пенсіонера № 3127/05-16 від 03 серпня 2023 року, виданої ОСОБА_1 та наданої відповідачем до відзиву на позовну заяву, розмір нарахованого позивачеві пенсійного забезпечення за період з 01 березня 2016 року по 31 травня 2021 року склав 127 611,95 грн. Залишок невиплаченої пенсії становить 125 142,79 грн. (з урахуванням перерахованих коштів у жовтні 2021 року, листопаді-грудні 2022 року та в липні 2023 року).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з якою визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає неспроможними доводи скарг сторін щодо необґрунтованості визначеного судом першої інстанції розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди.

При цьому аргументи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді:

Повний текс постанови складено 02 лютого 2024 року.

Суддя: