РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року

м. Рівне

Справа № 559/3141/23

Провадження № 22-ц/4815/95/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто"

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто", на заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2023 року, ухваленого в складі судді Делалової О.М.., повний текст якого складено 23.10.2023 року, у справі № 559/3141/23

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ТОВ "Фінансова компанія "Ріальто" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 було укладено договір № 0-5, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 3500 гривень строком на 30 днів шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану АТ «Ощадбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким вона ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Кредитні кошти були відправлені відповідачу 14.02.2021 на платіжну картку, емітовану АТ «Ощадбанк», що підтверджується чеком від 14.02.2021 року.

17.06.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто» укладено Договір відступлення права вимоги № 17/06/21-Р/М-3, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №0-5 від 14.02.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає.

Станом на 05.09.2023 року заборгованість відповідача становить 20 195,00 гривень, що складається з: - 3500,00 гривень заборгованість за кредитом; - 1995,00 гривень заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,9 % за кожен день користування кредитом за період з 14.02.2021 року по 16.03.2021 року (включно); 14 700,00 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 17.03.2021 по 14.07.2021 (включно).

Просив суд стягнути заборгованість у розмірі 20 195,00 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» суму заборгованості за кредитним договором №0-5 від 14.02.2021 в розмірі 3500 грн, процентів за користування кредитом в розмірі 1 995 грн та судові витрати в розмірі 3 179, 22 грн.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат Руденко К.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, просить рішення суду в частині відмовлених вимог скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги в оскаржуваній частині задовольнити в повному обсязі, а також стягнути судові витрати: судовий збір за подання позову у розмірі 2 684 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 9 000 грн. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в 4026 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що п. 3.3. кредитного договору встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2. ст. 625 Цивільного кодексу України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Позивачем у позовній заяві було зазначено про те, що заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення за період з 17.03.2021 року по 14.07.2021 року (включно) становить 14700 грн. саме відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проте судом першої інстанції було це проігноровано.

Також, представник ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» - адвокат Руденко К.В. зазначає в апеляційній скарзі, що судом було безпідставно зменшено понесені витрати на професійну правничу допомогу. Так, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було долучено до позовної заяви: завірену копію договору № 02/06/2022 від 02.06.2022р. про надання юридичних послуг; завірену копію Свідоцтва № 2412 від 23.10.2018 року; завірену копію довіреності, виданої TOB «ФК «Ріальто» адвокату Руденку К.В.; завірену копію акту приймання-передачі наданих послуг № 90/1 від 02.05.2023 року; завірену копію платіжного доручення про сплату витрат на правову допомогу. Вважає суму витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 9 000 грн. співмірною із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить доводів, щодо неправильності висновків суду в частині задоволених позовних вимог, а тому, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 14.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 було укладено договір № 0-5, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 3500 гривень строком на 30 днів шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану АТ «Ощадбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк зазначений у п.1.3 цього договору.

Зазначений договір укладений між сторонами у формі електронного документу з відповідним електронним підписом відповідача.

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» виконало взяті на себе зобов`язання та перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 позику в розмірі 3500 гривень, що підтверджується чеком від 14.02.2021 (а.с. 12).

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 та Витягу з Акту приймання-передачі прав № 1 від 17.06.2021 року до Договору відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року встановлено, що право вимоги за договором №0-5 від 14.02.2021 року позичальник ОСОБА_1 , перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» до ТОВ «ФК «Ріальто» на загальну суму 16887,50 грн.

Станом на 05.09.2023 року заборгованість відповідача становить 20 195,00 гривень, що складається з: - 3500,00 гривень заборгованість за кредитом; - 1995,00 гривень заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2. кредитного договору за ставкою 1,9 % за кожен день користування кредитом за період з 14.02.2021 року по 16.03.2021 року (включно); 14 700,00 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 17.03.2021 року по 14.07.2021 року (включно).

Відповідно до пункту 3.3. укладеного кредитного договору, у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3 договору, позичальник сплачує Товариству плату за користування кредитом за підвищеною ставкою - 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору. Сторони домовились, що процентна ставка, визначена в цьому пункті договору, нараховується відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. договору за ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування кредитом відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 14700,00 грн, суд першої інстанції посилався на те, що п. 3.3. договору чітко передбачає нарахування відсотків за підвищеною ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування кредитом та у разі пролонгації договору.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що п. 3.3 кредитного договору №0-5 від 14.02.2021 року встановлено розмір процентної ставки, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивілього кодексу України, як відповідальність за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із умов укладеного між сторонами кредитного договору, у пункті 3.3. договру сторони узгодили, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує плату за користування кредитом за підвищеною ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування (річна процентна ставка становить 1277,50 %) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3. цього договору. Сторони домовилися, що процентна ставка, визначена в цьому пункті договору нараховується відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, сторони встановили цим пунктом договору свій інший розмір процентів 1277,50 % річних від суми несвоєчасно повернутого кредиту та те, що процентна ставка, визначена в цьому пункті договору нараховується відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому пролонгація строку дії договору не є умовою застосування визначеної процентної ставки, а може ураховуватися лише для визначення строку, з якого така процентна ставка має нараховуватися.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Убачається, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на його вимогу проценти від простроченої суми.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині заслуговують на увагу, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 14 700 грн., заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п.3.3. Кредитного договору за період з 17.03.2021 року по 14.07.2021 року (включно) відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Між тим, з наведеного вище розрахунку можна зробити висновок, що заборгованість за процентами відповідно до п.3.3 договору фактично в 4,2 рази перевищує заборгованість за тілом кредиту.

За правилами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, та враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, колегія суддів вважає, що встановлений у п.3.3 Кредитного договору розмір процентів (14700), нарахований за частиною 2 статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому заборгованість за процентами в цій частині підлягає зменшенню з 14700,00 грн до розміру заборгованості за тілом кредиту - 3500 грн.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що судом було безпідставно зменшено понесені витрати на професійну правничу допомогу з 9 000 грн. до 2448,90 грн. не заслуговують на увагу з таких підстав.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції підставно вважав за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ТОВ «ФК «Ріальто», що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, та з урахуванням часткового задоволення позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн. При подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4 026,00 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено частково на 44.5 %, а тому з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2985,95 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Щодо клопотання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 12000 грн.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на викладене, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом заявнику послуг у суді апеляційної інстанції (складання апеляційної скарги), колегія суддів вважає, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає задоволенню частково на суму 2000,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" задовольнити частково.

Заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2023 року 2023 року в частині відмови у стягненні заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору скасувати.

Позовні вимоги у цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (, бульвар Вацлава Гавела, 4, оф. 520, м. Київ) 3500 гривень заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п.3.3 кредитного договору та витрати на правову допомогу понесені позивачем при подачі апеляційної скарги у розмірі 2000 грн.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.