Справа № 191/3351/23
Провадження № 2/188/281/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Місюри К.В.

з участю секретаря судового засідання Лисяк А.Є.

розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що ТОВ «Авентус Україна» є фінансовою установою, з якою 04.10.2021 року ОСОБА_1 уклав електронний договір № 4869798 про надання споживчого кредиту на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщених на сайті, за яким відповідач отримав кредит в сумі 20000 грн на 30 днів до 03.11.2021 року шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача зі сплатою ним відсотків в сумі 1,90% в день. Станом на 03.11.2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором не виконав, не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору в зв`язку із чим за п. 4.3 Кредитного договору останній був автоматично пролонговано на 90 календарних днів. Відповідач не здійснював оплат. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 18 квітня 2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу № 18.04/23-Ф, за яким клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором № 4869798, про що відповідача було повідомлено шляхом направлення листа на електронну адресу відповідача. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена та складає 20000 грн. з тіла кредиту та 43320 грн. з нарахованих процентів, а всього - 63320 грн. Оскільки до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 63320 грн., то боржник за ч. 2 ст. 625 ЦК зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 16146,60 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в сумі 2680,26 грн. На підставі переліченого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором кредиту в сумі 63320 грн., інфляційні втрати в сумі 16146,60 грн., 3% річних в сумі 2680,26 грн., а також витрати на оплату судового збору в сумі 2147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

В судове засідання представник позивача Столітній М.М. не з`явився , надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився , надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, факт отримання кредитних коштів визнав , та пояснив , що не має можливості сплачувати кредит у зв`язку з відсутністю доходу.

Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК).

Електронний договір повинен включати усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19.

Судом встановлено, що 04.10.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису шляхом використання одноразового ідентифікатора було укладено договір про надання споживчого кредиту № 4869798, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 20000 грн. шляхом перерахунку на реквізити платіжної карти № 537541хххх2818 споживача строком на 30 днів, тобто до 03 листопада 2021 року, за яким нараховується загальні відсотки в розмірі 1,90% на добу з можливістю пролонгації та авто пролонгації, що підтверджується таблицею обчислення загальної вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту.

Видача ТОВ «Авентус Україна» кредиту ОСОБА_1 у сумі 20000 грн. підтверджується відомостями про зарахування даної суми на реквізити платіжної карти № 537541хххх2818 споживача.

Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 04.10.2021 року був підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між ним та ТОВ «Авентус Україна» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

За карткою обліку заборгованості відповідача за договором кредиту № 4869798 вбачається, що до 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 проценти нараховувались за користування кредитом (20000 грн.) за загальною відсотковою ставкою (1,90 % на день) на загальну суму 63320 грн. , а боржником не було проведено жодної оплати за умовами договору кредиту, внаслідок чого борг за тілом кредиту останнього становить 20000 грн. та з нарахованих відсотків 63320 грн., що загалом складає 83320 грн.

За умовами п. 1.5, 4.2, 4.3 кредитного договору №4869798 від 04.10.2021 року, укладеного ТОВ «Авентус Україна» із ОСОБА_1 вбачається, що загальні відсотки за користування кредитними коштами нараховуються позичальнику в разі пролонгації строку дії договору за ініціативою споживача шляхом здійснення ним платежу на рахунок кредитора, який у свою чергу має право пролонгувати такий договір шляхом направлення споживачу на номер мобільного телефону чи адресу електронної пошти повідомлення про погодження нового строку кредиту. При цьому якщо на момент закінчення договору кредиту у позичальника наявна заборгованість, то строк кредиту продовжується автоматично до 90 днів поспіль.

Таким чином через наявність на момент закінчення строку кредитування (03.11.2021 року) в позичальника заборгованості за договором № 4869798 , то строк кредиту був кредитором за п. 4.3 такої угоди правомірно подовжений ще на 90 днів, внаслідок чого суд вважає законним нарахування відповідачу відсотків в загальній сумі 43320 грн. (380 х 114 = 43320).

Отже, внаслідок відсутності доказів проведення оплати відповідачем за умовами договору кредиту № 4869798 доведена представником позивача перед судом загальна сума боргу відповідача за таким договором становить відповідно 63320 грн. (20000 + 43320 = 63320).

Судом також було встановлено, що 18 квітня 2023 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу № 18.04/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги до боржників, зокрема, до ОСОБА_1 за договором №4869798 від 04.10.2021 року, що підтверджується актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 18 квітня 2023 року та витягом з такого реєстру боржників, де вказано, що заборгованість відповідача становить 63320 грн., з яких 20000 грн. сума боргу за тілом кредиту та 43320 грн. сума боргу за відсотками.

За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином права вимоги за договором кредитування №4869798 від 04.10.2021 року, укладеним ОСОБА_1 із первісним кредитором, перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за таким кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яку наразі відповідач повинен сплатити на користь позивача у встановленому судом розмірі, тобто в сумі 63320 грн.

Крім того суд вказує, що за п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції з 17 березня 2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так з 24.02.2022 р. по теперішній час у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 за №64/2022» за №2102-ІХ від 24.02.2022 та Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні діє воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і діяв на теперішній час.

Отже, на підставі викладеного ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» були позбавлені права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану ОСОБА_1 , який мав прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № 4869798, як 3% річних, так й інфляційних втрат, оскільки у даному випадку за законом відповідач звільнений від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК.

Таким чином суд вважає за необхідне на підставі викладеного вмотивування відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» нарахованих представником позивача, адвокатом Столітнім М. М., за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року згідно із ст. 625 ч. 2 ЦК 3% річних в сумі 2680,26 грн. та інфляційних втрат в сумі 16146,60 грн.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що представником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було підтверджено наявність боргу ОСОБА_1 перед позивачем за договором №4869798 від 04.10.2021 року саме в розмірі 63320 грн., з яких 20000 грн. основний борг та 43320 грн. борг з відсотків, внаслідок чого позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з ОСОБА_1 боргу за договором кредиту №4869798 від 04.10.2021 року в розмірі 63320 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 1653,34 грн. (63320 / 82146,86 х 2147,20 = 1653,34).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. підтверджуються: ордером адвоката № 1423361; договором від 10.07.2023 р. про надання правничої допомоги адвокатом Столітнім М. М., де визначено, що розмір витрат на правничу допомогу відбувається у формі гонорару у фіксованій сумі; звітом про надання правової допомоги на суму 10000 грн. за підписами сторін угоди; рахунком на оплату послуг адвоката за збір доказів (3000 грн.), складання позову (5000 грн.) та подання позовної заяви до суду (2000 грн.); платіжною інструкцією від 2 серпня 2023 р. про оплату ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» послуг адвоката в сумі 10000 грн.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи .

Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, так як при цьому будуть дотримані критерії розумності їх вартості, враховуючи , що судом частково задоволено заявлені позовні вимоги позивача.

Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. підлягають частковому стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» а саме, в сумі 3000 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість в розмірі 63320 (шістдесят три тисячі триста двадцять) грн.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати з оплати судового збору в сумі 1653,34 грн.(одна тисяча шістсот п`ятдесят три гривні 34 коп.) та витрати на правничу допомогу в сумі 3000(три тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра