Номер провадження: 22-ц/813/1822/24
Справа № 522/5474/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

переглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Салівона Віталія Івановича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, -

в с т а н о в и в:

10 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», ( далі ПрАТ «СК Юнівес», ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, в якому просила суд стягнути з ПрАТ «СК Юнівес», ОСОБА_2 матеріальну шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, 13 січня 2022 року о 13 год. 28 хв. в Приморському районі м. Одеси по проспекту Гагаріна біля будинку 12 сталося ДТП, за участю автомобілів GEELY, д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 . Позивач є власником автомобіля марки AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 . Водій ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху а саме: п. 12.1 ПДР України, не враховував дорожню обстановку, не зміг постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, та п. 13.1 ПДР України, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Водія ОСОБА_2 визнано винним та притягнуто до відповідальності постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року по справі №522/2000/22.

Цивільно правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована за полісом АР №2142712 страховиком є Приватне Акціонерне Товариство «Страхова Компанія «Юнівес» код за (03150, місто Київ, Вулиця Велика Васильківська, будинок 72).

В результаті ДТП, автомобіль AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 отримав численні ушкодження задньої частини автомобіля.

Позивачкою за договором №8/22 проведене експертне дослідження, згідно висновку експерта ОСОБА_3 №8/22-е розмір матеріального збитку складає 138 982 грн, вартість відновлюваного ремонту складає 138 982, 81 грн.

Таким чином позивачка, вважає, що відповідач, як страховик повинен здійснити страхове відшкодування в розмірі ліміту 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень 00 коп. 2 600 грн. (франшиза) загалом 127 400 (сто двадцять сім тисяч чотириста) гривень 00 коп.

Оскільки ліміт відповідальності страховика складає 127 400 (сто двадцять сім тисяч чотириста) гривень 00 коп. з урахуванням франшизи, вартість шкоди (збитків) 138 982 грн. 81 коп. різниця (138 982, 81 - 127 400) складає 11 582,81 (одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 81 коп.

Для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) позивачка витратила: 803,26 грн. огляд транспортного засобу, підготування та складання рахунку щодо відновлення транспортного засобу, визначення обсягу робіт та встановлення збитків та 2 000,00 грн проведення експертного дослідження.

Таким чином з підлягає стягненню сума в розмірі (11 582,81 + 803,26 + 2 000,00) - 14 386,07 (чотирнадцять тисяч триста вісімдесят шість) гривень 07 коп.

Представником позивачки було подано до суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відзив чи заперечення щодо позовних вимог до суду не надавали.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою задоволено.

Суд стягнув з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Юнівес» код за , на користь позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти у розмірі 127 400, 00 грн;

стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти у розмірі 14 386,07 грн;

стягнув з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Юнівес» код за ЄРДПОУ 32638319 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивачки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі по 708,93 грн з кожного.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року залишено без задоволення заяву ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» про перегляд заочного рішення від 14 лютого 2023 року по цивільній справі №522/5474/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Юнівес», стягувач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , орган примусового виконання рішень: Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню задоволено частково. Суд визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №522/5474/22 виданий на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2023 року про стягнення з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Юнівес» код за , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошових коштів у розмірі 127 400, 00 грн в частині стягнення з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Юнівес» код за суми у розмірі 72 990,53 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Салівон Віталій Іванович в інтересах ПрАТ «СК «Юнівес» просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 127 400, 00 грн та судового збору скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову до ПрАТ «СК «Юнівес», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову у вказаній справі є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, колегія суддів перевіряє в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише частині стягнув з ПрАТ «СК «Юнівес», на користь позивача ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 127 400, 00 грн та судового збору.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статей 3, 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 січня 2022 року о 13 год. 28 хв. в Приморському районі м. Одеси по проспекту Гагаріна біля будинку 12 сталося ДТП, за участю автомобілів GEELY, д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 .

Позивача є власником автомобіля AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року по справі №522/2000/22 водія ОСОБА_2 визнано винним та притягнуто до відповідальності.

Цивільно правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована за полісом АР №2142712 страховиком є Приватне Акціонерне Товариство «Страхова Компанія «Юнівес» код за (03150, місто Київ, Вулиця Велика Васильківська, будинок 72).

В результаті ДТП, автомобіль AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 отримав численні ушкодження задньої частини автомобіля.

Позивачкою за договором №8/22 проведене експертне дослідження, згідно висновку експерта ОСОБА_3 №8/22-е розмір матеріального збитку складає 138 982 грн, вартість відновлюваного ремонту складає 138 982, 81 грн.

За складання Висновку експерта №8/22-е від 03.03.2022 позивачка сплатила суму у розмірі 2 000,00 грн. Огляд транспортного засобу, підготування та складання рахунку щодо відновлення транспортного засобу, визначення обсягу робіт та встановлення збитків - 803, 26 грн.

Згідно до рахунку №SKZ001631/SKSF0001620 від 14/01/2022 вартість відновлюваного ремонту автомобіля «AUDI Q5 FYBCFY» реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 128 656,38 грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця відповідача була застрахована в ПАТ «СК «Юнівес», відповідно до поліса серії АР №2142712, який був дійсним на момент ДТП. З лімітом відповідальності за шкоду заподіяної майну в розмірі 130 000,00 грн, франшиза 2 600,00 грн.

Як вбачається вартість матеріальної шкоди, спричиненої володільцю автомобіля AUDI Q5, д/н НОМЕР_2 , 138 982 грн.

Тобто із урахуванням ст. 29 Закону №1961-IV відповідач не сплатив позивачці суму страхового відшкодування у розмірі 127 400,00 грн = 130 000,00 2 600,00 (франшиза)

Оскільки не сплата страхового відшкодування є безпідставною, позивачка змушена звернутись до суду, за захистом своїх прав.

Оскільки розмір матеріальної шкоди спричинений позивачу перевищує ліміт Страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то обов`язок по виплаті різниці між страховим відшкодуванням та фактичним розміром шкоди лежить на відповідачеві ОСОБА_2 , та яка складає 14 386,07 = 138 982,81 (матеріальна шкода) 127 400,00 грн (страхове відшкодування) + 803,26 грн (огляд транспортного засобу, підготування та складання рахунку щодо відновлення транспортного засобу, визначення обсягу робіт та встановлення збитків) + 2 000,00 грн (проведення експертного дослідження).

Отже, відповідач ОСОБА_2 повинен виплатити позивачці матеріальну шкоду у розмірі 14 386,07 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, а саме суму судового збору, яка є пропорційною задоволеним позовним вимогам, у розмірі 1 417,86 грн.

Проте, з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з ПрАТ «СК «Юнівес», на користь позивачки ОСОБА_1 , грошових коштів у розмірі 127 400, 00 грн та судового збору, погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вимог про відшкодування майнової шкоди з ПрАТ «СК «Юнівес».

Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, правові підстави для притягнення страхової компанії до відповідальності щодо сплати потерпілому вартості відновлювального ремонту ТЗ в розмірі 127 000,00 грн.

Пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

У абзаці другому пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової

відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/5996/16.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Суд першої інстанції розглянув справу без участі представника відповідача, ПрАТ «СК «Юнівес», тому не врахував, докази щодо повного виконання зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування позивачу до ухвалення заочного рішення суду.

Заперечуючи проти позову, відповідач, ПрАТ «СК «Юнівес», стверджувало, що страхова компанія в повному обсязі виконала зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування позивачу, оскільки належно оцінена вартість матеріального збитку станом на 14 січня 2022 року з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу и без врахування ПДВ на запасні частини та франшизи становить 72 990, 52 грн, яка платіжним дорученням №370 від 10.06.2022 було перераховано СК позивачці. Із вказаним розміром позивачка погодилась та отримала суму страхового відшкодування. Отже розмір страхового відшкодування є достатнім для повного відшкодування майнової шкоди потерпілої. Розмір майнової шкоди, визначений позивачем у позовній заяві, не доведений належними та допустимими доказами.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів (далі КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:

С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу та ПДВ.

Так, 14 січня 2022 року страховою компанією з метою визначення розміру завданих збитків було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу належного позивачу.

Згідно Звіту №ГО-15277 про визначення вартості матеріального збитку, заданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 18 травня 2022 року оцінювачем ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ AUDI Q5 FYBCFY, реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 14 січня 2022 року становить 89 638,98 грн (з урахування ПДВ на запасні частини грн)

При визначенні вартості матеріального збитку оцінювачем була розрахована вартість транспортного засобу на момент ДТП із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу у відповідності та з дотриманням вимог Розділу VІІ Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року (з відповідними змінами).

Оскільки позивачем не було надано ПрАТ «СК «Юнівес» документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, суму страхового відшкодування підлягала зменшенню на розмір ПДВ на запасні частини.

У відповідності з абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону страхове відшкодування було зменшено на суму франшизи в сумі 2 600,00 грн.

Отже, ПрАТ «СК «Юнівес» було визначено страхове відшкодування у розмірі 72 990,52 грн (89 638,98 ПДВ на запасні частини сума франшизи) (а.с 121)

Платіжним дорученням №2497618 від 01.07.2022 страхове відшкодування у розмірі 72 990,52 грн було переказано позивачу, яка його отримала (а.с. 126).

Отже, страхова компанія в повному обсязі виконала зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування позивачу до ухвалення заочного рішення суду.

На підтвердження відновлювального ремонту свого автомобілю, пошкодженого в наслідок ДТП, позивачка надала суду висновок експерта №8/22-Е автотоварознавчого дослідження, складеного 03.03.2022 експертом Вітвіцьким І.І., яким визначено розмір матеріального збитку в розмірі 138 982, 81 грн та вартість відновлюваного ремонту в розмірі 138 982, 81 грн (а.с. 17-68).

Проте експертом розмір матеріального збитку було розраховано без врахування коефіцієнту фізичного зносу та у висновку не зазначено щодо включення до вартості матеріального збитку та вартості відновлюваного ремонту ПДВ, тому висновок є необґрунтованим та не відповідає вимогам належності та допустимості як доказ.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що встановлено, що позивачка погодилася з розміром страхового відшкодування в розмірі 72 990,52 грн, оцінену у встановленим законом порядку, що підтверджується фактом отримання позивачкою грошових коштів у визначеній страховиком сумі та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою сумою. Тому, страховиком у повному обсязі сплачено позивачу страхове відшкодування відповідно до розміру оціненої у встановленому законом порядку шкоди.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач, ПрАТ «СК «Юнівес», порушив її права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивача в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, з відповідача, ПрАТ «СК «Юнівес», є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 29 Закону №1961-IV, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, з ПрАТ «СК «Юнівес», й ухвалення в цій частині вимог нового судового рішення про відмову у задоволенні позову до ПрАТ «СК «Юнівес».

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач, ПрАТ «СК «Юнівес», поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 126,85 грн, тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивачки на користь відповідача підлягає присудженню вказаний судовий збір.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Салівона Віталія Івановича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» задовольнити, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2023 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Юнівес», на користь ОСОБА_1 , 127 400, 00 грн та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 2 126,85 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 25 січня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда