Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Шелудько В.А., Цалко Д.М.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним,,

в с т а н о в и в :

позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , батько позивача ОСОБА_5 , та дідусь позивача ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме, на частину квартири АДРЕСА_1 . Після відкриття спадщини позивачам стало відому, що 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 4-125, відповідно до якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заповів відповідачу свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право. Позивачі вважають вказаний заповіт недійсним, оскільки спадкодавець, починаючи з 2017 року мав психічне захворювання та на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дії та не міг керувати ними. У зв`язку з чим просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 4-125, відповідно до якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заповів відповідачу свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право.

30 грудня 2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

31 березня 2021 року ухвалою суду витребувано у Десятої Київської державної нотаріальної контори (02100, вул. Бажова, 13/9, м. Київ) належним чином завірені матеріали заповіту, складеного 29 січня 2019 року ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за № 4-125.

20 травня 2021 року ухвалою суду витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 Дніпровського району м. Києва» (02094, вул. Сергієнка, 23, м. Київ) медичні карти амбулаторного/стаціонарного хворого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

28 липня 2021 року ухвалою суду витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» (02192, вул. Миропільська, 8 м. Київ) медичні карти амбулаторного/стаціонарного хворого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

10 грудня 2021 року ухвалою суду призначено по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним судову-психіатричну (посмертну) експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: Чи страждав ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на хронічний, стійкий психічний розлад, або тимчасовий функціональний розлад психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі, або інших хворобливих явищ, під час укладання та підписання заповіту 29 січня 2019 року? Чи міг ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладання та підписання заповіту 29 січня 2019 року за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними? Проведення експертизи доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, розташованому за адресою: 04655, вул. Фрунзе, 103-а, м. Київ.

05 вересня 2023 року ухвалою суду поновлено провадження по справі.

09 листопада 2023 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

22 січня 2024 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Просила про розгляд справи за її відсутності.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визнали позовні вимоги.

Представники відповідача ОСОБА_3 пояснила, що відповідач приїздив до ОСОБА_7 , привозив харчі, допомагав по господарству. Позивачем не доведено, що ОСОБА_7 за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.

Відповідач підтримав пояснення представника ОСОБА_3 .

Представники третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що з 1992 року знав ОСОБА_7 . З 2013-2014 року, після смерті онуки, у його поведінці відбулися зміни: не орієнтувався у просторі та ходив у магазин разом зі свідком, не орієнтувався у часі доби, забував імена людей та плутав сестру зі своєю дружиною. Він погано чув та бачив, міг забути зачинити двері, тому боялися, щоб не залишив увімкненим газ. Їжу готував для себе особисто.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_7 був неадекватно агресивний. Приїхав у квартиру зі своїм посудом та забороняв його торкатися. Ходив з листом та розповідав, що на його ім`я є заповіт, який складено у Лондоні . До лікаря не хотів звертатися. Він рухався повільно, у нього були проблеми з пам`яттю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 28 січня 2019 року приїхали пом`янути тітку ОСОБА_12 . Змушені були нагадувати діду ОСОБА_13 про це, він то плакав, то співав. Називав свідка ім`ям покійної доньки. Плутався у часі, погано бачив та чув. Не носив слуховий апарат, говорив, що чує голоси. На зиму приїздив сам без попередження.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_7 забув про день смерті дружини, тому був здивований, що за столом не чокаються чарками. На наступний день не міг вирішити, що він хоче, спочатку сказав, що поїде, потім, вчинив сварку, та пішов. Через неадекватну поведінку були отримані направлення до психіатра. У селі знав маршрут, їздив на велосипеді, топив піч. Останнім часом він не мив руки.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 разом із дружиною проживали в селі. Він служив у церкві, нікого ніколи не образив. Був випадок, коли ввечері поїхав у місто, а зранку повернувся та сказав, що не пустили до хати.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 був її хрещеним. Відомо, що зробив операцію на очах та був поганий слух. Невідомо, чи звертався до лікаря-психіатра.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що за два дні до смерті спілкувався з ОСОБА_7 , він ходив по воду до ОСОБА_15 . Він їздив на велосипеді у магазин та на рибалку. Був розумним, адекватним, коректним, добропорядним чоловіком. Не було такого випадку, щоб не впізнав, потребував фізичної допомоги. Хату протоплював сам.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_7 познайомилася у 2018 році. На вулиці було тепло, а на ньому декілька речей одягнуто та тепла шапка. Від нього йшов неприємний запах. Під час ремонту у квартирі він прийшов та виганяв свідка ОСОБА_19 с хати, кричав, що пошкодите квартиру, хоча вони тільки фарбували. Бувало, що говорив сам із собою.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_7 знав більше 20 років, його син ОСОБА_21 був товаришем свідка. За проханням позивача ОСОБА_5 перевозив діда до Києва. Він його не впізнавав, приходилося розповідати, що є сином сусіда. Він був метушливим, за секунду міг помінятися настрій: то сумувати, то розповідати. Оскільки він погано чув, то змушені були писати, щоб він зрозумів. Забував імена людей.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснив, що є дитячим лікарем-психіатром, консультував сина ОСОБА_7 - ОСОБА_21 . Десять років тому ОСОБА_7 втратив онуку. Після цього переніс інфаркт, перестав митися, міняти одяг, усім забороняв мити руки. У 2017 році попали до сімейного лікаря, який дав направлення до сімейного психіатра. Спочатку відмовлявся, потім звернулися. Оскільки не було згоди хворого, йому не призначалося лікування. У нього прогресувала туговухість, був поганий зір.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно заповіту, посвідченого 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. зареєстрованого в реєстрі за № 4-125 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заповів відповідачу свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право (а.с. 115).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 (а.с. 16).

Позивач просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 4-125, відповідно до якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заповів відповідачу свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки спадкодавець, починаючи з 2017 року мав психічне захворювання та на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дії та не міг керувати ними.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду виписку з амбулаторної карти від 17 січня 2018 року (а.с. 5, т. 1), направлення до лікаря психіатра (а.с. 6, т. ), направлення від 13 червня 2017 року (а.с. 7., т. 1), обхідний лист перед операцією (а.с. 8, т. 1), копію виписки (а.с. 9, т. 1).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, зазначив, що 29 січня 2019 року ОСОБА_7 звернувся до управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про припинення компенсаційної виплати особам, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, або особою, яка досягла 80 років, що свідчить про те, що на момент складання заповіту ОСОБА_23 мав складні стосунки з позивачем та його дії є логічними та послідовними (а.с. 73-74, том 1).

Позивач ОСОБА_5 скориставлася своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якого зазначив, що викладені у відзиві доводи відповідача не заслуговують на увагу(а.с. 130-131, т. 1).

На підтвердження надано фотографії, копію виписки з історії хвороби стаціонарного хворого (а.с. 132,137, т. 1).

Треті особи не скористалися своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Статтями 1216,1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення має місце у випадках, встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК України).

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Присутність не менше як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. (ч. 2 ст. 1248, ч. 2 с. 1253 Цивільного кодексу України)

Стаття 1257 Цивільного кодексу України, передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним (ч. 1 ст. 27 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 2,3 ст.203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат»).

При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів (ч.ч. 2, 3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат»).

Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою (ст. 44 Закону України «Про нотаріат»).

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено (ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно п. 7 зазначеної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом п.3 ч.1 ст. 105 ЦПК, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи призначення експертизи є обов`язковим.

Висновком експертів за результатами проведення судово-психіатричної експертизи № 483 від 16 травня 2023 року визначено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період складання та підписання ним заповіту від 29 січня 2019 року виявив ознаки психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10:F07.8) ступінь якого неможливо встановити. Відповідно неможливо відповісти на питання щодо можливості чи неможливості ОСОБА_7 ,1935 р. н., на період складання та підписання ним заповіту від 29 січня 2019 року, за його психічним станом здатності усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними (а.с. 2-16, том 2).

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 ЦПК України експертом Тищенко С.А. надано роз`яснення експертного висновку щодо дослідження питань судово-психіатричної експертизи, а саме, в матеріалах цивільної справи міститься копія направлення лікаря амбулаторії від 13 червня 2017 року про направлення ОСОБА_7 на консультацію до лікаря-психіатра, в якому діагноз хронічного психічного захворювання ставився під питанням. Будь-яка інформація, що ОСОБА_7 дійшов до лікаря та, які висновки зроблено комісією, відсутня. У 2018 році ОСОБА_7 оглядався лікарем в рамках «обхідного листа перед операцією», в якому лікар-психіатр констатував легке мнестичне зниження. Через протеріччя діагнозів і недостатності медичної документації прийшли висновку про наявність порушення, але ступінь не виявилось можливості встановити.

Висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану ОСОБА_7 , висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні обєктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими.

Цей висновок узгоджується з іншими доказами у справа, зокрема, з медичними документами та показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 які повідомили суду про відсутність будь-яких психічних і поведінкових порушень у ОСОБА_7 .

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної експертизи, абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, чим не виконано вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, підстав для відхилення висновку експерта судом не встановлено.

Оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачами витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 27, 30, 202, 203, 215, 216, 1216, 1217, 1233, 1234, 1247, 1248, 1261, 1257 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», п.п. 4,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 354,355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2024 року.

Суддя Н.Є.Арапіна