П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року місто Київ

справа № 754/10635/21

провадження №22-ц/824/4688/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Грегуля О.В.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства.

Позов обґрунтовано тим, що в період 2012-2017 років позивач та ОСОБА_3 підтримували фактично шлюбно -сімейні відносини без реєстрації шлюбу. У травні 2017 року стосунки між ними погіршилися і з червня 2017 року вони стали проживати окремо. З літа 2017 року ОСОБА_3 перебуває у фактично шлюбних відносинах з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4 і при реєстрації народження дитини відповідач подав заяву про визнання себе батьком дитини. Від моменту народження дитини і до дня подання позову позивач неодноразово просив згоди матері дитини на проведення ДНК-тесту для добровільного встановлення біологічного батьківства. Однак ОСОБА_3 під різними приводами відмовляла.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15 червня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішенням, яким задовольнити позовні вимоги. На думку апелянта, судом не повністю були досліджені та встановлені обставини, які мають значення для справи, допущено невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 129 СК України, оскільки в момент народження дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у шлюбі не перебували. Позивач дізнався про своє батьківство лише після проведення аналізу ДНК на батьківство, який виконаний 27 серпня 2020 року, а з позовною заявою звернувся 7 липня 2021 року, а тому строк передбачений ч.2 ст.129 СК України не пройшов.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Ярошинська І.А. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Кулаков В.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив судове рішення залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені: третя особа ОСОБА_3 повідомлялась шляхом направлення судового повідомлення через засоби поштового зв`язку, конверт повернувся з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.59, том 3/, третій особі Деснянському ВДРАЦС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) направлено судову повістку - повідомлення на офіційну електронну пошту, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду /а.с.57, том 3/.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явились відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про народження від 02 грудня 2017 року, батьком є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначено матір`ю дитини /а.с.16, том 1/.

Батьківство дитини записано на підставі ч.1 ст. 126 СК України.

Згідно наданого стороною позивача та здійсненого на підставі укладеного між ОСОБА_7 (матір`ю позивача) і СПД-ФОП ОСОБА_8 договору № 24869 ідентифікатор 68698vupir від 17 серпня 2020 року, результату дослідження № 27569 аналізу ДНК на батьківство від 27 серпня 2020 року, ймовірність батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_4 становить: 99,999999 % /а.с.137-141, том 2/.

Призначена ухвалою суду від 26 травня 2022 року за клопотанням сторони позивача судово-медична генетична експертиза е була проведена з причин неявки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для проведення експертизи, що підтверджується листом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи відділення судом-медичної генетичної ідентифікації від 13 грудня 2022 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту народження дитини і до дати звернення позивача до суду минуло три роки 7 повних місяців 15 днів, протягом всього періоду, з дня народження дитини, позивач ОСОБА_1 міг та мав реальну можливість дізнатися про своє батьківство по відношенню до дитини. Отже, позивач зве5рнувся до суду з пропуском, передбаченого ч.2 ст. 129 СК України, річного строку позовної давності. Будь-яких конкретних правових та беззаперечних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску, передбаченого ч.2 ст.129 СК України річного строку позовної давності, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно з частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Відповідно до статті 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зі змісту статті 129 СК України слідує, що оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записаний інший чоловік. Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 СК України застосовується позовна давність в один рік.

Такі висновки містяться у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 травня 2023 року у справі № 753/7593/21.

Отже до правовідносин у даній справі підлягають застосуванню саме положення статті 129 СК України і, відповідно річна позовна давність до вимог про визнання батьківства..

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що у цій справі відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 202/5601/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини другої статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Позивач у позовній заяві, відповіді на відзив та інших поясненнях через свого представника вказував, що від моменту народження дитини і до дня подачі позовної заяви позивач просив надати згоду ОСОБА_3 на проведення ДНК-тесту для добровільного встановлення біологічного батьківства.

Тобто, позивач від народження ОСОБА_4 мав можливість відновити своє порушене право.

Отже, моментом порушення прав та інтересів позивача є дата внесення інформації у актовий запис про народження ОСОБА_4 щодо його батька.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач просив поновити строк позовної давності, оскільки він, на його думку, пропущений з поважних причин, а саме позивач зрозумів, що його право на батьківство не буде відновлене у позасудовому порядку, хоча до подання позову він намагався врегулювати питання встановлення батьківства.

Встановивши, що позивач, якому було відомо про народження дитини у ОСОБА_3 , відносно якої позивач мав обґрунтовані підстави вважати себе батьком, з моменту народження дитини і до дня звернення позивачем до суду з позовом про визнання свого батьківства, пройшло 3 роки 7 повних місяців і 15 днів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 міг та мав можливість дізнатись про своє батьківство по відношенню до дитини.

В свою чергу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про неможливість реалізувати позивачем свого права на звернення його з відповідним позовом до суду в межах визначеного законом строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про своє батьківство лише після проведення аналізу ДНК на батьківство, який виконаний 27 серпня 2020 року, а з позовною заявою звернувся 7 липня 2021 року, а тому строк передбачений ч.2 ст.129 СК України не сплив, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки як вже встановлено судом моментом порушення прав та інтересів позивача є дата внесення інформації про батька у актовий запис про народження малолітнього ОСОБА_4 .

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 1 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус