Справа № 457/462/23 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/2184/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Гай

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, відділ реєстрації Трускавецької міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

24 березня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 , в якому просив визнати неповнолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2010 року та Витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №31609569 від 29.12.2010 року. У житловому будинку крім нього, зареєстрована його дочка - ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 (матір`ю відповідачки), їхня спільна дочка проживає разом з своєю матір`ю за місцем її реєстрації. Таким чином, з грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_1 за місцем реєстрації свого місця проживання не проживає. Весь час вона фактично проживає з матір`ю за адресою АДРЕСА_2 . Факт відсутності відповідачки понад один рік за зареєстрованим місцем її проживання підтверджується відповідними актами, які складені комісією та затверджені виконавчим комітетом Трускавецької міської ради. Отже, відповідачка обрала місцем свого проживання місце проживання своєї матері. При цьому, відсутні будь-які обставини, які б свідчили про чинення відповідачці перешкод у користуванні будинком.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 12 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано неповнолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що під час розгляду судом спорів щодо виселення дитини, зняття її з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. При цьому, на орган опіки та піклування покладено обов`язок подати до суду висновок щодо того, чи не буде порушенням/погіршенням житлових прав дитини, визнання її такою, що втратила право користування приміщенням. Разом з тим, під час розгляду даної справи, орган опіки і піклування зазначеного висновку не подав та звернувся до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, що є порушенням статті 19 СК України, якою передбачено участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що хоча відповідач і проживає зі своєю мамою, проте така не є власником, а лише співвласником квартири (володіє 1/2 у праві власності), а інший співвласник квартири (бабуся відповідача) згоди на прописку ОСОБА_1 не дає. Таким чином, у випадку набрання рішенням про задоволення позову законної сили, неповнолітня відповідачка не матиме можливості належно зареєструвати своє місце проживання на виконання вимог частини першої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відповідно до якої громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) відповідача, пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла. Разом з тим, у справі відсутні будь-які докази того, у чому саме конкретно полягають ці перешкоди та яким чином не проживання відповідача у будинку її батька порушує право власності останнього.

Зазначає, що при призначенні справи до розгляду в порядку спрощеного провадження, судом першої інстанції не було взято до уваги ні значення справи для сторін, ні її складність (про позбавлення житла неповнолітньої дитини), ні те, що даний спір безпосередньо виник із сімейних відносин, що суперечить вимогам статті 274 ЦПК України та є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що оскільки відповідач не проживає з батьком з 2012 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений ст.405 Цивільного кодексу України (понад 1 рік), позов підлягає задоволенню. Однак, суд першої інстанції не врахував, що відлік перебігу цього строку повинен починатись не з 2012 року (відповідачу було лише 4 роки), а з моменту, коли останній виповнилось 14 років, тобто з 1 серпня 2022 року, і у такому випадку, річний строк, передбачений статтею 405 ЦК України, ще не закінчився.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2010 рокута Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №31609569 від 29 грудня 2010 року.

Позивач ОСОБА_3 є батьком відповідачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області.

Згідно довідки №119 від 22 березня 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 ,у такому зареєстровані ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач).

Відповідно до актів про фактичне проживання особи № 286 від 25 жовтня 2017 року, № 334 від 22 грудня 2017 року, № 10 від 04 лютого 2020 року, № 13 від 03 березня 2020 року, № 119 від 15 грудня 2021 року та №58 від 22 березня 2023 року, у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована, але фактично не проживає ОСОБА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, неповнолітня ОСОБА_1 проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 з 2012 року без поважних причин не проживає у будинку АДРЕСА_1 , що перевищує строк, визначений ч. 2 ст. 405 ЦК України, а відтак позивач вправі вимагати від відповідачки усунення порушень свого права власності у спосіб визнання її такою, що втратили право на користування житловим приміщенням.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина, як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Як убачається з матеріалів справи, на час звернення ОСОБА_3 з позовом про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням - 24.03.2023 року, відповідачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , була неповнолітньою.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла віку чотирнадцяти років та може самостійно визначити своє місце проживання, а тому підлягає визнанню такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , оскільки більше одного року без поважних причин у ньому не проживає.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що з часу досягнення відповідачкою чотирнадцяти років (01.08.2022 року) до часу звернення ОСОБА_3 з позовом про позбавлення її права користування житловим приміщенням (24.03.20223 року), пройшло лише сім місяців, а відтак підстави вважати, що ОСОБА_1 без поважних причин понад один рік не проживає в спірному жилому приміщенні, відсутні.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув на дійшов помилкового висновку про визнання неповнолітньої ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком за адресою АДРЕСА_1 .

З наведених мотивів рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, відділ реєстрації Трускавецької міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра