Справа № 450/2092/19 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/986/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року в справі за позовом акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року акціонерне товариство (далі АТ) «Мегабанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №106-028-850-2-18-Г від 22.06.2018 року в розмірі 178257 грн. 74 коп., з яких станом на 05.06.2019 року: 105743 грн. 20 коп. заборгованість за тілом кредиту; 5341 грн. 65 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 14602 грн. 80 коп. комісія, 52570 грн. 09 коп. штраф.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.06.2018 року між публічним акціонерним товариством, в подальшому перейменованим на акціонерне товариство, «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №106-028-850-2-18-Г, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 116822 грн. 43 коп. на строк до 21.06.2022 року, зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами.

АТ «Мегабанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти у вказаному вище розмірі, що підтверджується заявою на видачу готівки від 22.06.2018 року, проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого, станом на 05.06.2019 року, у нього виникала заборгованість в розмірі 178257 грн. 74 коп., з яких: 105743 грн. 20 коп. залишкова сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту); 5341 грн. 65 коп. залишок нарахованих та несплачених процентів; 14602 грн. 80 коп. залишок нарахованої та несплаченої комісії; 52570 грн. 09 коп. штраф.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року позов АТ «Мегабанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором №106-028-850-2-18-Г від 22.06.2018 року у розмірі 178257 грн. 74 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Мегабанк» 2673 грн. 87 коп. сплаченого судового збору.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подано представником ОСОБА_2 , просить його скасувати і зупинити розгляд даної справи до вирішення кримінальної справи №461/9158/19.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 29.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області про вчинення щодо нього злочину, передбаченого ст.190 ч.3 та ст.366 ч.1 КК України, за якими відкрито кримінальне провадження №0004794.

Вважаючи себе потерпілим від вказаних злочинів, що були вчинені відносно нього, внаслідок отримання ним кредитних коштів від банківських установ, повідомив, зокрема, АТ «Мегабанк» про відкрите кримінальне провадження. В свою чергу, АТ «Мегабанк» звернувся з позовом до суду 21.06.2019 року, тобто через 8 місяців після відкриття названого вище кримінального провадження.

Зазначає, що в межах даної кримінальної справи АТ «Мегабанк» подав позовну заяву про визнання цивільним позивачем та відшкодування матеріальної шкоди внаслідок вчинення злочину і 15.01.2020 Галицький районний суд м. Львова протокольною ухвалою прийняв цивільних позов до спільного розгляду.

Додає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання.

Звертає увагу, що за правовими висновками Верховного Суду (п.31 постанови від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц), повернення повістки про виклик до суду із вказівкою про причини повернення: «за закінченням терміну зберігання», не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її не знаходження за адресою, повідомленою суду.

01.05.2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач АТ «Мегабанк» висловив свої заперечення щодо доводів та вимог апелянта.

Зокрема, вказав на те, що судом першої інстанції було вжито усіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, позаяк, відповідач не надав суду доказів та не повідомив про причини ухилення ним від отримання поштової кореспонденції за адресою місця своєї реєстрації.

Звертає увагу, що відповідач не оскаржує розмір заборгованості за кредитним договором, не надає жодних спростувань чи заперечень щодо позовних вимог АТ «Мегабанк», не заперечує факту укладення кредитного договору із позивачем та факту отримання кредитних коштів.

Щодо подання АТ «Мегабанк» цивільного позову в кримінальному провадженні, зазначає, що позов подано після ухвалення судом заочного рішення в даній справі і це жодним чином не впливає на правовідносини між сторонами, які виникли внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору. Крім того, додає, що цивільний позов АТ «Мегабанк» подано з інших підстав і він має інший предмет.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.01.2024 року, є дата складення повного судового рішення 01.02.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.06.2018 року між ПАТ «Мегабанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №106-028-850-2-18-Г, згідно з яким, позичальнику надано кредит в розмірі 116822 грн. 43 коп. на споживчі цілі, на строк до 21.06.2022 року, зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами.

Факт видачі банком кредиту відповідачу на вказану вище суму підтверджується випискою по рахунку та копією заяви на видачу готівки №TR/1795938.6085.46 від 22.06.2018 року.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами, передбаченими договором. (Ануїтетними платежами в розумінні цього пункту є рівні щомісячні платежі, що підлягають до сплати позичальником та направляються на погашення суми кредиту і процентів за користування ним і розраховуються таким чином, що в кінці строку дії цього договору, за умови виконання зобов`язання позичальником, заборгованість його повністю погашається).

Згідно з п.3.2.3 кредитного договору, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах.

Пунктом 2.9 кредитного договору передбачено, що розмір щомісячного платежу включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, що сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

У відповідності до п.4.4 кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому, правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому п.2.11 цього договору (0,1% процента річних), а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п.6.3 цього договору.

Відповідно до п.2.8 кредитного договору, розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,5% від суми кредиту і сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Відповідно до п.6.3 кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує штраф у розмірі 45% від суми кредиту.

Згідно з випискою по рахунку, відкритому позичальнику для погашення кредиту, в період з 22.06.2018 року по 05.06.2019 року позичальник сплачував щомісячні платежі, проте, не в повному обсязі.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №106-028-850-2-18-Г від 22.06.2018 року, станом на 05.06.2019 року, виникла заборгованість в розмірі 178257 грн. 74 коп., що складається із: залишку суми заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 105743 грн. 20 коп.; залишку нарахованих та несплачених процентів за період з 01.01.2019 року по 31.05.2019 року 5341 грн. 65 коп.; залишку нарахованої та несплаченої комісії за період з січня 2019 року по травень 2019 року 14602 грн. 80 коп.; штрафу 52570 грн. 09 коп.

05.06.2019 року АТ «Мегабанк» скерував відповідачу на адресу зареєстрованого місця його проживання вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором №106-028-850-2-18-Г від 22.06.2018 року, однак, така вимога банку залишилась не виконаною.

Згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За вимогами ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положенням ст.611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону, встановивши, що позивачем були виконані умови кредитного договору та видані відповідачу грошові кошти у сумі, визначеній договором, однак, відповідач допустив порушення умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, стягнення заборгованості по комісії в розмірі 14602 грн. 80 коп. не грунтується на вимогах чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, положення укладеного між сторонами кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів (додаток №1 до кредитного договору), є нікчемними, відтак, немає правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої банком комісії у розмірі 14602 грн. 80 коп., а тому у задоволенні цієї вимоги позивача необхідно відмовити.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції в частині визначення загального розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, необхідно змінити, зменшивши його до 163654 грн. 94 коп.

Доводи апелянта про те, що суд ухвалив заочне рішення, належним чином не повідомивши його про дату, час та місце судового засідання, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки з матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції вживались заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи за місцем його реєстрації, проте, поштова кореспонденція повернулась на адресу відправника із зазначенням причини невручення «інше» (а.с.43, 52 т.1). Окрім того, виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 13.11.2019 року, здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч.4 ст.130 ЦПК України, у разі відсутності адресата особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

За приписами ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому, під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

В свою чергу, явка сторони в судове засідання є суб`єктивним процесуальним правом і, як кожне суб`єктивне право, це гарантовані законом вид і міра можливої або дозволеної поведінки особи і реалізація суб`єктивного права залежить від розсуду, бажання та волі уповноваженої особи.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правомірно ухвалив заочне рішення.

Аргументи апелянта про те, що позивач АТ «Мегабанк» звернувся з позовом до суду 21.06.2019 року, тобто через 8 місяців після відкриття кримінального провадження №0004794, і що заявлено цивільний позов в кримінальному провадженні, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для скасування судового рішення в цілому, оскільки наявність кримінального провадження жодним чином не впливає на правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, та не звільняє відповідача від зобов`язань, що виникли з кредитного договору №106-028-850-2-18-Г від 22.06.2018 року. Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач ОСОБА_1 є обвинуваченим у кримінальному провадженні за статтями, передбаченими ч.2 ст.28, ч.4 ст.358, ч.1 ст.222 КК України, а не потерпілим, як він зазначає, і заявлений до нього цивільний позов в кримінальній справі поданий з інших підстав та має інший предмет.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача за наслідками апеляційного розгляду справи (92%), з відповідача у користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2459 грн. 96 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача (8%), з АТ «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 320 грн. 88 коп.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2139 грн. 08 коп. (2459 грн. 96 коп. 320 грн. 88 коп.), у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні і в частині розподілу судових витрат.

В решті, визначених процесуальним законом підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Мегабанк», змінити, зменшивши розмір стягуваної заборгованості до 163654 гривень 94 копійок та зменшивши розмір стягуваного судового збору до 2139 гривень 08 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич