Справа № 716/2016/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2024 року м. Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Сірик І.С.

за участю секретаря Бортнік А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.З аставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Кіцманський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання батьківства. В обгрнутування позовних вимог посилається на те, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Василів Чернівецького району Чернівецької області. ЇЇ мати ОСОБА_4 , перебувала в шлюбі із ОСОБА_5 з 1995 року по 1998 рік. Від даного шлюбу у них народився її брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через деякий час після розірвання шлюбу у її батьків відновилися відносини і вони знову почали фактично проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина, однак без реєстрації шлюбу. Від даних відносин у них народилася вона ОСОБА_1 . При державній реєстрації її народження запис про батька був зроблений зі слів її матері, тобто відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Позивачка зазначає, що спочатку вони жили всі разом однією сім`єю. ОСОБА_5 відносився до неї, як до доньки. Через деякий час батьки знову розійшлися, і кожен з них створили нові сім`ї. Однак не зважаючи, на те, що батько з ними разом не проживав, вона, як донька спілкувалася з ним, підтримувала з ним добрі і теплі стосунки.

У зв`язку з агресією Російської Федерації та повномасштабного вторгнення на територію України 24.02.2022 року, її батька ОСОБА_5 було призвано на військову службу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 під час виконання бойового завдання помер, а тому враховуючи наведене подати заяву до органів ДРАЦС про встановлення батьківства є неможливим.

Після смерті ОСОБА_5 залишилася спадщина і вона, як спадкоємиця І черги за законом має намір прийняти спадщину після смерті батька, а тому у неї виникла необхідність у встановленні батьківства.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та постановити рішення згідно поданих позовних вимог на розсуд суду.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності та постановити рішення згідно поданих позовних вимог на розсуд суду.

Представник третьої особи від Кіцманського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі до суду не з`явилася, в заяві поданій до суду просить провести розгляд справи без присутності представника відділу. Заперечень по справі немає.

Клопотання про експертне дослідження на предмет встановлення родинного зв`язку позивача та померлого ОСОБА_5 не заявлялось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2015 року у справі № 524/10054/16.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Суд зауважує, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Рішення суду щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, суд оцінює відповідно до статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення від 7 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської Федерації», заява № 3451/05, § 34).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Базові положення принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до ст.81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.1,5 ст.81 ЦПК).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька, батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 записаний ОСОБА_6 .

Батько дитини записаний в свідоцтві про народження відповідно до ч.1.ст.135 Сімейного кодексу України.

Позивачкою факт батьківства доводився спільним проживанням ОСОБА_5 з її матір`ю, та її спілкування з батьком, після того, як батьки припинили разом проживати.

Клопотання про експертне дослідження на предмет встановлення родинного зв`язку позивача та батька не заявлялось.

У постанові ВС від 16.08.2018 у справіN 399/1029/15-ц. вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах для формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Верховний Суд в своїй постанові від 15.04.2021 у справі№361/2653/15-цвказав, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Доказами батьківства також можуть бути фото, електронні повідомлення. Проте основним доказом в таких спорах залишається експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза

В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням того, що жоден доказ немає для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Враховуючи викладене, беручи до уваги відсутність беззаперечних доказів на підтвердження кровного споріднення позивачки та батька, висновку ДНК експертизи або молекулярно-генетичної експертизи, суд приходить до висновку, що сукупність зібраних по справі доказів не підтверджують факт про встановлення якого просить позивачка, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.5,7,11, ч.2 ст.77, ч.4 ст.206,264,265,273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації та проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації та проживання смт. Криве Озеро Пемомайського району Миколаївської області.

Третя особа: Кіцманський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, адреса м.Кіцмань вул. Незалежності, 83 Чернівецького району Чернівецької області.

Суддя Сірик І.С.