Справа № 201/9688/23
Провадження № 2/201/475/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

24 січня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 (третя особа Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. (а.с. 2 - 4).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 02.10.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 21).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, ОСОБА_2 , 1927 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 12128.

Позивач, ОСОБА_1 , є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу та Технічним паспортом на квартиру. Відповідач не проживає в квартині, хоча зареєстрований. Його речей у приміщенні не має, він покинув його добровільно та ні на що не претендує, але на зареєстрованого у приміщенні відповідача нараховуються комунальні платежі та виникають ризики неконтрольованих власником маніпуляцій, пов`язаних з реєстрацією відповідача.

Факт непроживання з 1996 року підтверджується Актом про непроживання від 14.12.2021р. та відповіддю Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровської області відділення поліції №5 Дніпровського районного управління поліції № 6596 від 24.02.2021р.

Відповідач не є членом сім`ї, родини, не є орендатором і не має ніяких договірних або інших відносин з позивачем, дозволу на реєстрацію у приміщенні відповідачу позивач, як власник, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні, не надавав.

Позивач зауважує, що до 2019 року включно, йому надавали довідки про відсутність зареєстрованих у вказаному приміщенні (копії листа Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровськ ради М-17 (13) від 04.04.2013р. та листа Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (Соборний район) № 221 від 30.05.2019р.

Реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою площею, створюються нарахування за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача, виникають ризики інших неправомірних дій.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку відсутністю за місцем реєстрації з 1996 року.

Крім того, на нього здійснюється нарахування сплати за комунальні послуги, але він не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Саме тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування житлом та розпорядження своїм майном, а його реєстрація створює умови маніпуляцій і різноманітних порушень.

На підставі викладеного, просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , з 1996 року та будь-які грошові нарахування (в тому числі за комунальні чи інші послуги), майнові обтяження, реєстраційні дії, пов`язані з приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , без узгодження з власником або без договору, підписаного власником приміщення, вважати недійсними та нікчемними.

Позивач ОСОБА_1 05.12.2023р. надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 34).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 02.11.2023р., 05.12.2023р. та на 24.01.2024р. не з`явився, про дати та час слухання повідомлялася шляхом направлення судових повісток на підтверджену адресу місця його реєстрації (а.с. 22, 25, 30 32).

Конверти, якими направлялась судова кореспонденція повернулися до суду без вручення адресату, з відміткою «за закінченням строку зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 23, 27 28).

Представник третьої особи начальник Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чигринець Ю.Ю. направила на електронну адресу суду заяву, в якій просить розглянути справу без присутності представника відділу (а.с. 26).

Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі продажу нерухомого майна від 15.09.1999р. (а.с. 9).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4827 від 09.06.2020р., виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, за адресою: АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Уповноваженим власником квартири (незареєстрований власник) є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Відповідно до акту обстеження, складеного 14.12.2021р. сусідами позивача - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), останні підтвердили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 1996 року. При обстеженні особистих речей не виявлено (а.с. 12).

Відповідно до листа начальника Відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області Яковченко О.І., вих. № 6596 від 24.02.2021р., ОСОБА_1 було повідомлено, що його заява зареєстрована до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (ЖЄО) № 6596 від 24.02.2021р. Було встановлено, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , не мешкає з 1996 року.

За всіма наявними інформаційними обліками органів поліції ОСОБА_2 не обліковується. За матеріалами прийнято рішення згідно з Законом України «Про звернення громадян» (а.с. 16).

Крім того, позивачем додано до матеріалів справи відповідь на звернення (вх. № 221 від 23.05.2019р.) вих. № 221 від 30.05.2019р., підписану заступником директора КП «Жилсервіс-2» ДМР Коваленком А.М., в якій, зокрема зазначено, що квартира АДРЕСА_2 . Лоцманська належить до житлового фонду будинку, має статус приватизованого приміщення, власник ОСОБА_1 , зареєстрованих осіб 0 (а.с. 14 14).

Також позивач надав до суду лист в.о. заступника голови Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради з питань діяльності виконавчих органів Мєшкова І.В., вих. 14-17(13) від 04.04.2013р., в якому, зокрема зазначено, що на час надання відповіді зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_2 не має. Квартира належить ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 15.09.1999р. (а.с. 13).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, не проживає в квартирі, зокрема, від моменту набуття позивачем права власності на квартиру (15.09.1999р.).

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р., під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України, іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позивача про визначення дати, з якої відповідач втратив право користування квартирою, а саме з 1996 року, не підлягають задоволенню, враховуючи те, що позивач набув права власності на квартиру лише у 1999 році на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна від 15.09.1999р.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними та нікчемними будь-які грошові нарахування (в тому числі за комунальні чи інші послуги), майнові обтяження, реєстраційні дії, пов`язані з приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , без узгодження з власником або без договору підписаного власником приміщення, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

При цьому, суд роз`яснює, що позивач - особа, якій належить право вимоги, а відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не конкретизовано ані зміст позовних вимог ані предмет спору. Не вказано у позові, які саме грошові нарахування були здійснені, які саме реєстраційні дії та майнові обмеження були вчинені, що порушують законні права та інтереси позивача, а також не конкретизовано - до кого пред`являються вимоги захисту порушеного права (не залучено до участі у справі відповідних відповідачів), що унеможливлює вирішення та задоволення вказаних позовних вимог судом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при поданні позову судовий збір в сумі 1073,60 грн. (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 29 січня 2024 року.

Суддя О.С. Наумова