Провадження № 2/761/2761/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., за участі секретаря судових засідань Каніковського Б.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Домітращук І.М., представників відповідачів Котляр Т.М. , Шутка А.Я., Березовської М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 08.10.2020 року його було затримано працівниками Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, після чого було доставлено до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, де утримували до 15.00 09.10.2020 року без допуску захисників та перекладача.

Так, 08 жовтня 2020 року слідчим Дніпровського управління Головного управління Національної поліції у м. Києві було внесено відомості до ЄРДР № 0005309 від 08.10.2020 року за кваліфікацією ч. 2 ст. 187 КК України.

09.10.2020 року приблизно 05-00 год. з метою змушення підписання ОСОБА_1 протоколу, на заздалегідь підготовлених та підроблених слідчим ОСОБА_8 показань, відносно ОСОБА_1 чинився психологічний тиск та йому були нанесені співробітниками Дніпровського УП ГУ НП у. м. Києві тілесні ушкодження по різних частинах тіла, в тому числі наносились тілесні ушкодження начальником відділу оперуповноважених Дніпровського УП ГУНП ум. Києві.

Так, висновком експертного дослідження №043-902-2020 у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено наступні тілесні ушкодження: синці на задній поверхні грудної клітки, садни в лобній області справа. За характером тілесні ушкодження відносяться до легких.

09.10.2020 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2. ст. 187 КК України.

При цьому, ОСОБА_3 перебував під вартою з 08.10.2020 року по 10.10.2020 року.

Крім цього, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10.10.2020 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці.

01.12.2020 керівником Київської місцевої прокуратури № 4 у порядку ст. 294 продовжено строк досудового розслідування до трьох місяців.

05.01.2021 року слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні продовжено до чотирьох місяців, тобто до 08.02.2021 року.

04.02.2021 року - старшим групи прокурорів у провадженні прийнято рішення про закриття кримінального провадження відносно підозрюваного ОСОБА_1 на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

25.05.2021 року заступником керівника Київської міської прокуратури постанову про закриття кримінального провадження відносно підозрюваного ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України скасовано.

27.05.2021 року - слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено в продовженні строків досудового розслідування.

01 червня 2021 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ухвалив рішення про закриття кримінального провадження за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2021 року в задоволенні скарги захисника Домітращук І.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову від 01.06.2021 року про закриття кримінального провадження відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.05.2022 року постанову прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про закриття кримінального провадження від 01 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0005309 скасовано, кримінальне провадження направлено прокурору Дніпровської окружної прокуратури міста Києва для організації проведення досудового розслідування.

11 серпня 2022 року прокурором Дніпровської окружної прокуратури було прийнято нову постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Позивач вважає, що в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що спричинена йому незаконним перебуванням під слідством та судом з 09.10.2020 по 11.08.2022, тобто 22 місяці.

Розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування на свою користь, ОСОБА_1 оцінює у сумі 1 000 000 грн., яку просить стягнути з відповідача разом із матеріальною шкодою, яка полягає у витратах на правову допомогу в сумі 265 000 грн., які були витрачені ним за час незаконного перебування під слідством.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О.

Ухвалою суді від 29.06.2023 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 13.07.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

26.07.2023 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов від відповідача Державної казначейської служби України, в якому відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не доведена незаконність дій органу досудового розслідування, на встановлено наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями правоохоронних органів та вини останніх в їх заподіянні, позивач не надав доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, крім того позивачем документально не підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 265 000 грн., а тому в задоволенні вимог позивача слід відмовити в повному обсязі.

04.08.2023 року через канцелярію суду до суду надійшов відзив від відповідача Головного управління Національної поліції України у м. Києві, в якому відповідач позов не визнає, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, наявність шкоди та причинний зв`язок, неправомірні дії відповідача, тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15.08.2023 року через канцелярію суду на адресу суду надійшов відзив від відповідача Київської міської прокуратури, в якому відповідач позов не визнає, зазначає, що позивачем збільшено період його перебування під слідством, заподіяння йому моральної шкоди не підтверджено доказами, а розмір моральної шкоди, оцінений в 1 000 000 грн. є значно завищеним та необґрунтованим. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2023 року підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні, викликано свідка.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Домітращук І.М. підтримали позовні вимоги, просили задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції України у м. Києві в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Київської міської прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є дружиною позивача, підтвердила його затримання та перебування під слідством протягом тривалого часу, результатом чого стало закриття провадження у справі на підставі постанови прокурора. Зазначила, що внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів її чоловік втратив роботу, уся родина була змушена змінити звичний спосіб життя, що викликало стрес у дітей.

Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючи підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що 09.10.2020 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2. ст. 187 КК України.

Вказане кримінальне провадження № 0005309 від 08.10.2020 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України закрито постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження прокурор зазначив про те, що зібрані в ході досудового розслідування матеріали щодо вчинення кримінального правопорушення, висновки судово-медичних експертиз виключають застосування до потерпілої насильства з метою заволодіння її майном, що, в свою чергу, виключає склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 КК України. Крім того, прокурором у постанові зазначено, що у ході проведеного досудового розслідування органом досудового розслідування не отримано доказів, які б підтверджували факт інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення та вичерпані можливості їх отримання.

За наведених обставин, суд робить висновок, що закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 відбулося з реабілітуючих підстав, а тому він має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такий висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду з розгляду справ указаної категорії, яка є сталою. Зокрема, подібний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду: від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 (провадження № 61-8814св22), від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19 (провадження № 61-2993св22), від 26 квітня 2023 року у справі 201/223/21 (провадження № 61-472св23), від 12 червня 2023 року у справі № 127/15952/22 (провадження № 61-3223св23).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Отже судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством з 09.10.2020 року по 04.02.2021 року та з 25.05.2021 року по 11.08.2022 року, що загалом складає 01 рік 06 місяців 11 днів, тобто 18 місяців.

Також судом із висновку експертного дослідження № 043-902-2020 від 12.10.2020 року встановлено заподіяння позивачеві легких тілесних ушкоджень, які за давністю можуть відповідати 09.10.2020 року, тобто дню затримання позивача працівниками поліції.

Визначаючи розмір морального відшкодування, судом враховується обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, й, виходячи із засад розумності і справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 127800 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди (7100 грн х 18 місяців досудового розслідування = 127800 грн.), та конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок в частині врахування розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди міститься в постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 (провадження № 61-8814св22).

Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою, так як відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7100 грн.

На думку суду, вказаний розмір відшкодування, враховуючи конкретні обставини цієї справи, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

У п. 3, 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

Відповідно до п. 3 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2011 № 215 «Про затвердження положення про Державну казначейську службу України», Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

При цьому суд не вважає слушними доводи представника відповідача Київської міської прокуратури з приводу того, що ОСОБА_1 не є громадянином України, а отже позбавлений права ініціювати питання відшкодування шкоди в контексті ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права передбачено статтею 4 ЦПК України, якою закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а за ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Наявність постанов слідчих ТУ ДБР, розташованого у місті Києві про закриття кримінальних проваджень стосовно службових осіб Дніпровського УП ГУНП у зв`язку із відсутністю складу кримінальних правопорушень не є підставою для відмови в позові, оскільки не впливають на фактичні обставини справи, які стали підставою для звернення позивача до суду.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав такі докази:

- договір про надання правової допомоги № 311/20к від 09.10.2020 року;

- додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 311/20К від 09.10.2020 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди, що грошова винагорода за цим договором становить 265 000 грн.

- додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги № 311/20К від 09.10.2020 року щодо продовження терміну дії договору.

Між тим, позивачем не надано документального підтвердження сплачених витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, оскільки суд прийшов до висновку про заподіяння моральної шкоди позивачеві органом досудового розслідування з огляду на наявні письмові докази. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 76, 77, 81, 133, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 272, 274-279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (ідентифікаційний код 37567646), шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у сумі 127 800 (сто двадцять сім тисяч вісімсот) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.02.2024 року.

Суддя Ю.О. Матвєєва

29 січня 2024 року