Запорізький Апеляційний суд
Пр. №22-ц/807/396/24Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (надалі ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №86217 від 22.12.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. про стягнення з боржниці ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованості у сумі 18 250,00 грн. Крім того, у своєму позові позивач просила, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», звільнити позивачку від сплати судового збору за подання вказаного позову.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Звєздову Н.С. (а.с. 30).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року (а.с. 59-63) позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 66-69) просила вищезазначену ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивача у цій справі скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 72).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 77) провадження за вищезазначеною справою відкрито 04 січня 2024 року, дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с. 79).

Оскільки, в силу вимог ст. 353 ч. 1 п. 6 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо … повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах … 6 … частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну позивача у цій справі не скористався (довідклось про вручення стягувачу в електронному кабінеті копії апеляційної скарги та ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі 04.01.2024 року - а.с. 82).

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, вважаючи неподаною та повертаючи вищезазначену позовну заяву у цій справі, керувався ст.ст.175, 185, 260 ЦПК України та виходив із такого.

Ухвалою суду першої інстанції від 18 грудня 2023 року (а.с. 32-36) вищезазначену позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, позивачу надано строк п`ять днів з дня отримання її копії для усунення недоліків позовної заяви, у разі невиконання ухвали в зазначений строк заяву буде визнано неподаною та повернуто позивачу.

Однією з підстав залишення позову без руху було відсутність доказів сплати судового збору у відповідному до Закону України «Про судовий збір» розмірі.

Ухвала суду 18.12.2023 року була направлена на електронну адресу адвоката. Згідно Довідки про доставку електронного листа, документ доставлено до електронної скриньки 18.12.2023 року о 13:47:24 год.

Крім того, ухвала суду першої інстанції від 18.12.2023 року направлена на поштову адресу позивачки, зазначену у позові.

26.12.2023 року адвокат Вельможко А.І через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», подала заяву про виконання ухвали суду, в якій посилаючись на зазначену у позові постанови Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №643/2870/18 та від 19.10.2022 року у справі №743/1481/21 зазначила, що позивачка ОСОБА_1 є споживачем у кредитних відносинах, а тому звільнена від сплати судового збору за подання вказаного позову. Додатково до заяви додала постанови Запорізького апеляційного суду, відповідно до яких позивачів у справах про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню було звільнено від сплати судового збору.

Ознайомившись з вказаною заявою і долученими в її обґрунтування доказами суд першої інстанції дійшов такого висновку.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19) Верховний Суд дійшов таких висновків.

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Примітка: Проте, якщо позивач не зазначає жодних доводів та не додає доказів того, на які саме потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення позивачем особистих економічних та побутових потреб, в чому полягає порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, то позов не пов`язаний з порушенням прав споживача.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 638/6060/18 (провадження № 61-2657св/19) зверталась увага, що для застосування ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має бути встановлено, що позов пов`язаний з порушенням прав споживача.

Отже, для того, щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, колегія суддів Верховного Суду відхилила аргумент касаційної скарги про те, що позов стосується захисту прав споживача, оскільки позивач не зазначив жодних доводів та доказів того на які саме потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб, в чому полягало порушення прав позивача як споживача.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року справа № 757/40852/17, провадження № 61-3024св21, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Отже, для того, щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Тобто, в даному випадку предметом позову є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, тобто матеріально-правові відносини, які виникли з приводу вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Тамарою Миколаївною виконавчого напису, та на підставі якого було стягнуто з боржниці кошти, а не відносини, які виникли з приводу надання позивачці кредиту, який виданий не на конкретні споживчі цілі.

Разом з тим, позивачка/адвокат не зазначає в чому полягає порушення прав позивачки, саме як споживача фінансових послуг.

Водночас посилання позивачки/адвоката не можуть бути взяті до уваги, оскільки положення Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно звільнення від сплати судового збору, у цьому випадку, не можуть бути застосовані, оскільки оспорюваний позивачем виконавчий напис вчинений на виконання договору відступлення прав вимоги, що не є споживачем договору в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому доводи адвоката про звільнення позивачки від сплати судового збору з покликанням на ч.3 ст.22 Закон України «Про захист прав споживачів» є помилковими.

Таким чином відсутні підстави для звільнення позивачки від сплати судового збору за подання даної позовної заяви.

Подібний за змістом висновок зроблено у постанові Верховного Суду по справі № 638/6060/18 від 12.08.2020 року.

Крім того, висновок про те, що не до усіх позовів про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню застосовується ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», також підтверджується ухвалою Верховного суду від 27.05.2021 у справі №320/10834/18, провадження 61-7345ск21.

Натомість, безпідставними є посилання адвоката на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19.10.2022 у справі 743/14881/21, оскільки вони зроблені у правовідносинах, які виникли з інших фактичних обставин і не є тотожними із правовідносинами в даній справі.

Так, у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 року у справі 743/1481/21 предметом спору був, виконавчий напис нотаріуса по стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним між позивачем та АТ «Ідея Банк» 25.03.2019 року за умовами якого він отримав на споживчі потреби кредит в розмірі 57397,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 25.03.2021 року, тобто строком більше погашення кредиту більше одного місяця.

Разом з тим, у даній справі позов пред`явлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», право вимоги у якого виникло не на підставі договору споживчого кредиту, який укладено між позивачкою та відповідачем, а у зв`язку з переходом до відповідача права вимоги на підставі договору факторингу №29102021 від 29.10.2021 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У цих рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Таким чином, позивачкою/адвокатом при зверненні до суду не доведено, що порушення її прав, як споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим не вбачаю підстав для застосування положень ст. 22 вказаного Закону.

Положеннями ч.3 ст.185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Станом на теперішній час, вимоги ухвали суду від 18.12.2023 року у повному обсязі позивачкою не виконані, недоліки позовної заяви не усунуті, у зв`язку з чим позовну заяву необхідно повернути.

Суд критично ставиться до того, що адвокатом до заяви про усунення недоліків долучено копії постанов інших судів щодо практики розгляду справ в аналогічних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Прецедентне право не є складовою правотворчого процесу в Україні.

12.10.2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала власні багаточисельні висновки щодо подібності правовідносин (пп.38.1 та 38.2 постанови) і зазначила, що конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих правовідносин (права і обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідно правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (п.39 постанови). У справі, що досліджується за основу була взята змістовна подібність матеріально-правового регулювання прав та обов`язків учасників (п.45.3 постанови).

У п.69 зазначеної постанови спростовується прецедентна сила постанов пленумів касаційних судів та ВСУ. Стверджується, що ці акти не є правотворчими чи правозастосовними. Вони не встановлюють, не змінюють, не припиняють норми права та не є актами інтерпретації цих норм, визначеними чинним законодавством. Тому суди не мають враховувати вказані постанови.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Вказана ухвала суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості у цій справі не відповідає.

Ст. 175 ЦПК України передбачено вимоги до позовної заяви.

Так, відповідно до ст. 175 ч. 4 ЦПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Позивачем у цій справі в його вищезазначеній позовній заяві було зазначено підстави його звільнення від сплати судового збору, як споживача: ст. 22 ч. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» (позовна заява а.с. 5).

На що суд першої інстанції не звернув належної уваги та взагалі безпідставно залишив вищезазначений позов позивача у цій справі без руху ухвалою від 18 грудня 2023 року (а.с. 3236) у тому числі з підстав несплати останньою судового збору при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції, та у подальшому помилково з підстав неусунення останньою цих недоліків (несплати судового збору) вважав вищезазначену позовну заяву неподаною та повернув останній у цій справі ухвалою від 26 грудня 2023 року (а.с. 59-63).

Позивачі можуть бути звільнені від сплати судового збору на підставі закону або за ухвалою суду в порядку ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Згідно із ст. 22 ч. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушеннями їх прав.

У даному випадку у цій справі позивач, як споживач, звільнена від сплати судового збору саме в силу вимог закону, а тому додаткове звільнення останнього за ухвалою суду не потрібно.

До вищезазначених спірних відносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки, у даному випадку правовідносини виникли між позичальником ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», як правонаступником кредитора, якій надавав фінансові послуги ОСОБА_1 і саме з приводу виконання позичальником умов кредитного договору № 07311-03/2021 від 10.03.2021 року, в яких кредитор має право на безспірне стягнення заборгованості за цим договором з позичальника у позасудовому порядку за цим виконавчим написом нотаріуса, що, на думку позичальника, порушує її права, як споживача при виконанні цього кредитного договору, оскільки остання, на думку позивача, не є безспірною.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-ХІІ (1023-12) з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до постановлення передчасної ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду (вирішення процесуального питання) до суду першої інстанції.

В разі скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, питання про розподіл витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, вирішується у подальшому судом першої інстанції за результатами розгляду справи в порядку, передбаченому ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 367, 369, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року про повернення позовної заяви у цій справі скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 02.02.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.