Справа № 216/804/19
Провадження № 2/216/93/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Онопченка Ю.В.,

за участю: секретаря судового засідання Головащенко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

06 лютого 2019 року представник Державної іпотечної установи звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10.08.2005 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 734-пк-2005, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 16000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11% процентів річних. Позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за договором до 10 серпня 2020 року, шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок, щомісячно в термін до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануітетного платежу, розмір якого за договором становить 181,86 доларів США. Також, умовами договору визначено порядок нарахування процентів, вразі порушення умов договору.

10.08.2005 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 734-nn-2005, між ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 734/1-nn-2005, та між ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 734/2-nn-2005. Вказаними договорами було передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005.

Крім того, на виконання умов пункту 5.1 кредитного договору, між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 734-пз-2005 від 10.08.2005, за умовами якого, останній передав банку в заставу (іпотеку) двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

11.02.2015 між Державною іпотечною установою та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим номером 616, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до договору, в тому числі права вимоги до кредитного договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005.

19.10.2015 згідно реєстру поштових відправлень ОСОБА_1 було відправлено повідомлення № 7233/11/2 від 15.10.2015 про відступлення прав вимоги між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою по кредитному договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005, іпотечному договору № 734-пз-2005 від 17.08.2005, договорами поруки № 734-пп-2005 від 10.08.2005, № 734/1-пп-2005 від 10.08.2005, № 734/2-пп-2005 від 10.08.2005.

Станом на 15.01.2019 умови кредитного договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005 позичальники не виконуються, погашення за кредитом не відбувається, в результаті чого заборгованість ОСОБА_1 становить по сумі основного боргу 183 384,25 грн, інфляційні втрати 30 883,78 грн, пеня 47 598,41 грн, прострочені відсотки за користування кредитом 68 193,47 грн, всього заборгованість становить 330 059,91 грн. Посилаючись на вищевикладені обставини представник позивача просив суд задовольнити позов.

21 січня 2020 року відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву. Як на підставу заперечень посилався на те, що у зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав своє право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, пред`явивши 23.12.2014 вимогу позичальнику про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів. Відповідно, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату щомісячної комісійної винагороди, банк відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного банком у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, а саме: з 09.01.2015. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у січні 2019 року, тобто більш ніж через 4 роки з дня пред`явлення банком вимоги до позичальника про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і відповідно, через рік після спливу строку позовної давності встановленої чинним законодавством для пред`явлення вимог такого характеру. Просив суд відмовити в позові.

23 січня 2020 року з відзивом на позов звернувся відповідач ОСОБА_2 . Вважає вимоги позивача незаконними, з огляду на те, що банк, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного банком у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Тобто, банк пред`явивши 23.12.2014 позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів за кредитним договором від 10.08.2005 № 734-пк-2005, змінив строк виконання зобов`язання та зумовив початок перебігу позовної давності з наступного дня, зазначеного банком у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, а саме: 09.01.2015. Відповідно, договори поруки є припиненими з 10.07.2015, внаслідок не пред`явлення з боку позивача до поручителів протягом шести місяців в період з 09.01.2015 (день настання строку дострокового погашення кредиту) по 09.07.2015 будь-якої вимоги про виконання ними (кожним окремо) солідарно з боржником зобов`язання за кредитним договором. Крім того, умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Вказані обставини є підставою для відмови в позові.

04 лютого 2020 року представник позивача звернувся до суду з відповіддю на відзив ОСОБА_1 , в якій зазначив, що останній не вірно трактує інформацію, застосовує імперативні норми права, які визначають правила поведінки, обов`язкові для учасників цих правовідносин, і відступати від цих правил вони не можуть. ОСОБА_1 не зазначив коли ним була отримана вимога від 23.12.2014, який банк нагадує боржникові про заборгованість, та повідомляє, що має право примусово стягнути всю заборгованість, а не обов`язково це зробить, в даній вимозі використано диспозитивне право, що дозволяє стороні самій визначити права та обов`язки в окремих випадках. Крім того, відповідно до п. 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси отримані за договором до 10 серпня 2020 року. Державна іпотечна установа також є іпотекодержателем заставного майна. Представник позивача вважав, що обставини викладені у відзивах не відповідають матеріалам справи.

22 травня 2020 року до суду вдруге надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вважав посилання відповідачів на вимогу, яку ті начебто отримали від первісного кредитора від 23.12.2014 не підтверджену жодними доказами. Після відступлення права вимоги, на підставі акту прийому-передачі документів кредитних справ Державна іпотечна установа отримала від первісного кредитора оригінал кредитної справи по кредитному договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005. В матеріалах кредитної справи відсутня інформація стосовно того, що первісний кредитор взагалі направляв вимогу від 23.12.2014 боржникам. Первісний кредитор та Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» направляють виключно на бланках встановленої форми, тоді як вимога не була надрукована на відповідному бланку, що викликає сумніви щодо справжності даного документу, та просив суд не оцінювати його як належний доказ. Також, відповідачі умисно не повідомляють суд щодо останнього платежу по сплаті боргу за кредитним договором, який відбувся 20.11.2015 на реквізити первісного кредитора. Відповідачі не повідомляють суд про зміну кредитора в кінці 2015 року, оскільки було декілька звернень до ОСОБА_1 і Державна іпотечна установа надавала відповідь № 8632/11/2 від 11.12.2015, та відповідь № 1852/11/2 від 15.04.2016. Однак, інформація про відступлення права вимоги та надання реквізитів, на які потрібно робити оплату були проігноровані відповідачами. Щодо умов кредитного договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005, дострокове повернення кредитних ресурсів та сплата процентів не звільняють позичальника від відповідальності, передбаченої розділом 6 цього договору, за порушення його умов. Так, п. 6.1 кредитного договору встановлює, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Сплата пені, не звільняє від сплати процентів за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Стосовно припинення договору поруки, то відповідачі здійснили останній платіж по сплаті боргу за кредитним договором 20.11.2015.

Представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, їх представник ОСОБА_6 надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов не визнали.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 10.08.2005 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 734-пк-2005, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 16000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11 процентів річних. Позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за договором до 10 серпня 2020 року, шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок, щомісячно в термін до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануітетного платежу, розмір якого за договором становить 181,86 доларів США. Також, умовами договору визначено порядок нарахування процентів, вразі порушення умов договору. Датою сплати процентів є день зарахування необхідної суми на рахунок, зазначений в п. 4.3 договору (а.с. а.с.38-43, т.1).

Також, 10.08.2005 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 734-пп-2005, між ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 734/1-пп-2005, та між ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 734/2-пп-2005. Вказаними договорами було передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005, а у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с.52-57, т.1).

Крім того, на виконання умов пункту 5.1 кредитного договору, між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 був укладено договір іпотеки № 734-пз-2005 від 10.08.2005, за умовами якого, останній передав банку в заставу (іпотеку) двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене майно передається в іпотеку, як забезпечення основного зобов`язання повернення кредитних коштів (а.с.48-51, т.1).

23 грудня 2014 року керуючий Криворізькою філією АТ «Банк Фінанси і Кредит» Кобзєв І.С. звернувся до ОСОБА_1 з вимогою протягом 10 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги повернути в повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти (комісії) за користування кредитом за фактичний (неоплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату процентів, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005 (а.с.103-105, т.1).

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору, у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплати процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою. Дострокове повернення кредитних ресурсів та сплати процентів не звільняють позичальника від відповідальності, передбаченої розділом 6 цього договору, за порушення умов цього договору (а.с.39, т.1).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).

Нормою статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки № 734-пп-2005 від 10.08.2005, договору поруки № 734/1-пп-2005 від 10.08.2005, договору поруки № 734/2-пп-2005 від 10.08.2005, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с.52, 54, 56, т.1).

11.02.2015 між Державною іпотечною установою та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим номером 616, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до договору, в тому числі права вимоги до кредитного договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005 (а.с.23-28, т.1).

Листом від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про відступлення прав вимоги (а.с.31-32, т.1).

Згідно положень пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 514 ЦК Кодексу визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до довідки Державної іпотечної установи від 16.01.2019 № 155/32/28, заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 734-пк-2005 від 10.08.2005 перед позивачем складає 330 059,91 грн, в тому числі по сумі основного боргу 183 384,25 грн, прострочені відсотки за користування кредитом 68 193,47 грн, інфляційні втрати 30 883,78 грн, пеня 47 598,41 грн (а.с.58, т.1).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Нормою статті 262 ЦК України визначено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідачами заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки пред`явивши 23 грудня 2014 року позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005, змінено строк зобов`язання та зумовлено початок перебігу позовної давності з наступного дня, зазначеного банком у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, а саме: з 09 січня 2015 року.

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Разом з тим, ч.ч. 1, 3 статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

В ході слухання справи судом встановлено, та визнано сторонами, що 20 листопада 2015 року відповідачем ОСОБА_1 було здійснено платіж на суму 4450,29 грн.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору № 734-пк-2005 від 10.08.2005, позивальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 10 серпня 2020 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок.

Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануітетного платежу, розмір якого за цим договором становить 181,86 доларів США.

Також п. 4.7 вказаного договору визначено, що позичальник щомісяця в строк до 20 числа кожного місяця, сплачує в склад щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 292,80 грн.

Так, судом встановлено, що вимогою від 23.12.2014 ОСОБА_1 повідомлено про невиконання зобов`язань за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005, та пред`явлено вимогу протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги повернути в повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти (комісії) за користування кредитом за фактичний (неоплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату процентів. Таким чином, пред`явленням вказаної вимоги відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний був погасити весь розмір заборгованості за кредитним договором, а не продовжувати сплачувати платежі у порядку та в розмірі щомісячних ануітетних платежів, на сплату одного з яких посилається представник відповідачів, та як підставу застосування строку позовної давності щодо окремого платежу (частин платежу), та визнання позичальником лише певної частини періодичного платежу.

З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності слід рахувати з 20 листопада 2015 року, дня здійснення останнього платежу відповідачем ОСОБА_1 , та враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 06 лютого 2019 року, трирічний строк позовної давності останнім порушено не було.

В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Письмовими матеріалами справи встановлено невиконання відповідачами правомірних вимог позивача щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005, тому суд встановив наявність порушеного права позивача, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність його позовних вимог.

Таким чином, заперечення відповідачів, та їх представників враховано судом, та оцінено у сукупності з усіма встановленими та дослідженим доказами у справі, та як встановлено судом носять характер суб`єктивних припущень з приводу тих чи інших фактів без спростування наданих стороною позивача письмових доказів.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та для позивача при зверненні до суду з даним позовом, станом на 2019 рік, складала 4950,90 грн.

З урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідачів на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 141, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 253, 256, 257, 258, 261, 262, 264, 267, 514, 525, 549, 550, 551, 553, 554, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 734-пк-2005 від 10.08.2005, яка складається із: суми основного боргу 183 384,25 грн, інфляційних втрат 30 883,78 грн, пені 47 598,41 грн, прострочених відсотків за користування кредитом станом на 15.01.2019 68 193,47 грн, а всього 330 059,91 грн (триста тридцять тисяч п`ятдесят дев`ять гривень дев`яносто одна копійка).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи судовий збір в сумі 1237,72 грн (тисяча двісті тридцять сім гривень сімдесят дві копійки), з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: Державна іпотечна установа, , місце знаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Ю.В.Онопченко