Справа № 459/1322/23 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2923/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 110000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову позивач покликався на те, що він працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та небезпечних умов праці на підприємствах ДП «Львіввугілля» більше 19 років, а саме: на Шахті «Зарічна» на посаді електрослюсаря підземного 3 місяця, на Шахті «Бендюзька» на посаді електрослюсаря підземного 8 років 9 місяців, на Гірничо-монтажному управлінні на посаді гірничого монтажника підземного 1 рік, на шахті «Відродження» на посаді електрослюсаря підземного, гірника очисного забою підземного, майстра гірничої підземної дільниці 8 років 9 місяців, а 28.11.2008 звільнений з роботи за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України.

10.02.2004 року Львівською обласною клінічною лікарнею (відділ профпатології) йому було встановлено професійне захворювання, а саме: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія, антракосилікоз, емфізема легень. За наслідками встановленого діагнозу дирекцією ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львівугілля» було створено комісію по розслідуванню підстав отримання професійного захворювання. 19.02.2004 року комісією складено Акт за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання. За результатами розслідування встановлено, що професійне захворювання виникло за час роботи в підземних умовах з високою запиленістю повітря робочої зони, високим шумом від роботи технологічного обладнання, перенесення вантажів масою 35 кг на відстань до 150 метрів. У зв`язку із виявленим професійним захворюванням, його було скеровано для огляду на МСЕК, де 31.03.2004 року Обласною МСЕК №3 йому було вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності за наслідками отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування, медикаментозне лікування. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я, при огляді 14.09.2006 року Обласною МСЕК №2 йому встановлено 55% втрати професійної працездатності за наслідками отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування, медикаментозне лікування.

Зазначав, що внаслідок професійного захворювання йому завдано значну моральну шкоду у вигляді фізичних та душевних страждань. Стверджує, що відчуває незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчуває себе неповноцінною людиною, не може вести активне життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою, проходи лікування та приймати медикаменти. Погіршення стану здоров`я, яке виникло внаслідок професійного захворювання, призводять до депресивного стану. Відновлення здоров`я є неможливим. Наведені обставини значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки, він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Зміни в життєвих відносинах, сімейних обставинах, викликають у нього також значні моральні переживання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 15 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у користь ОСОБА_1 30000 грн. заподіяної моральної шкоди.

У решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в дохід держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду змінити в частині визначення присудженого йому розміру морального відшкодування, задовольнивши його вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції належним чином не мотивував свої висновки в цій частині, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи.

Зазначає, що остаточний відсоток (55%) втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності йому встановлено безтерміново, що свідчить про тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, відчуття фізичного дискомфорту та, взагалі, можливість такого відновлення.

Під час розгляду його апеляційної скарги, просить врахувати судові рішення у справах №212/6180/21 від 20.12.2021, №212/11207/21 від 25.01.2022, №210/853/21 від 29.10.2022.

Вважає, що, враховуючи принцип пропорційності, виваженим і справедливим буде стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 110000 грн., тобто задовольнити позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції, чинній з 01 січня 2023 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця, який не створив безпечних умов праці.

Зазначає, що кошти, які надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій, розподіляються на: загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності і загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Вказує, що кошти, які надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій, не можуть використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вважає, що відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, а відтак, не є обов`язком Головного управління Пенсійного фонду України.

Наголошує, що відсоток стійкої втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому частини втраченого заробітку, однак, не підтверджує заподіяння йому моральної шкоди, тому вважає не доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Окрім того, звертає увагу, що вперше стійку втрату працездатності у зв`язку з професійним захворюванням позивачу встановлено висновком Обласної МСЕК №3 від 31.03.2004 року, однак, з позовом про відшкодування моральної шкоди він звернувся лише через 19 років після встановлення втрати працездатності. Зауважує, що за такий великий період часу у позивача могли виникнути ускладнення та погіршення стану здоров`я.

Також зазначає, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України та отримував пенсію за віком працівника, який зайнятий на підземних та відкритих гірничих роботах, крім того, при працевлаштуванні на роботу, позивачу було відомо про умови праці на підземних роботах та наслідки такої праці.

Додає, що позивач частково втратив професійну працездатність, але не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливості надалі працювати після встановлення стійкої втрати працездатності, що ним і було зроблено. Позивач постійно не звертався за медичною допомогою для лікування професійного захворювання та не вживав відповідних заходів для покращення стану свого здоров`я.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.01.2024 року, є дата складення повного судового рішення 02.02.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 16.09.1980 року по 24.12.1980 року працював на шахті «Зарічна» електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з 11.03.1981 року по 29.04.1981 року, з 22.07.1981 року по 01.04.1982 року, з 04.02.1985 року по 10.08.1985 року працював на шахті «Бендюзька» електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з 10.08.1985 року по 05.09.1985 року працював на шахті «Бендюзька» гірничим майстром з повним робочим днем в шахті, з 05.09.1985 року по 25.07.1992 року, з 28.09.1992 року по 14.03.1994 року працював на шахті «Бендюзька» електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з 21.03.1994 року по 23.08.1995 року працював на шахті «Відродження» електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з 28.08.1995 року по 19.08.1996 року працював на шахті «Відродження» гірничим монтажником підземним з повним робочим днем в шахті, з вересня 1996 року по 1997 року електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з листопада 1997 року по вересень 1999 року працював гірником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті, з вересня 1999 року по грудень 1999 року працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з грудня 1999 року по листопад 2001 року працював гірником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті, з листопада 2001 року по лютий 2002 року працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті, з лютого 2002 року по квітень 2003 року працював гірничим майстром з повним робочим днем в шахті, з квітня 2003 року по березень 2004 року працював гірником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті.

16.03.2004 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України.

19.02.2004 року комісія ВП шахти «Відродження» ДП «Львіввугілля» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що складено акт розслідування професійного хронічного захворювання за формою П-4, згідно з яким, професійне захворювання виникло внаслідок вугільно-породного шахтного пилу в значеннях 178,63 мг/м3/90% робочого часу, важка фізична праця/перенесення вантажів масою 35 кг на відстань до 150 метрів у вимушеному положенні тіла, мікроклімат: температура повітря 19,8°С, відносна вологість повітря 81%, швидкість руху повітря 0,2-6 м/сек.

Згідно копії довідки Міністерства охорони здоров`я України серії ЛВА-2 №008455 від 31.03.2004 року, ОСОБА_1 вперше встановлено третю групу інвалідності через профзахворювання та 45% втрати працездатності.

Відповідно до копії довідки Міністерства охорони здоров`я України серії ЛВА-2 №015465 від 22.03.2005 року, ОСОБА_1 повторно оглянуто та підтверджено 45% втрати працездатності через профзахворювання.

Згідно копії довідки Міністерства охорони здоров`я України серії ЛВА-2 №009846 від 14.09.2006 року, ОСОБА_1 збільшено відсотки втрати працездатності безтерміново, сукупно до 55% по наслідкам отриманого професійного захворювання, потреби у додаткових видах допомоги.

Згідно з медичними документами, ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічний бронхіт ІІ ступеня, антракосилікоз І, емфізема легень.

У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач змушений був періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями виписок та витягів з медичної карти стаціонарного та амбулаторного хворого.

Вирішуючи спір в межах заявленого предмету позову, суд виходить з наступного.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Положення ч.4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України визначають право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України від 23.09.1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 01.04.2001 року.

Відповідно до підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і III групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку.

20.03.2007 року набрав чинності Закон України №717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105-XIV. Проте, зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане, Закон №717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була завдана моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №459/3304/16-ц (провадження №61-27804св18).

Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закон №1105-ХІУ), тобто з 01.04.2001 року до 01.01.2006 року.

В даному випадку, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІУ повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності.

Первинно МСЕК встановлено ОСОБА_1 45% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 31.03.2004 року, відтак, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування на підставі «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на той час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з 01.01.2023 року припинено та реорганізовано, шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

З 01.01.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №2620-IX від 21.09.2022 року (далі Закон №2620-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку України у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.

З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фактично забезпечено Пенсійним фондом України та його органами.

Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про те, що на час звернення позивача з даним позовом була чинною редакція Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, а саме, з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто станом на 31.03.2004 року.

Отже, в даній справі моральна шкода підлягає відшкодуванню Пенсійним фондом України, який є правонаступником Фонду соціального страхування України.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, завдана умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, завдані потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Згідно з роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) прийняла постанову, в якій зробила правовий висновок про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку із встановленням позивачу професійного захворювання при виконанні ним трудових обов`язків, останньому заподіяно моральної шкоди, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 55%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухвалені рішення урахував глибину та період моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, визначивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 30000 гривень, що, на переконання колегії суддів, відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).

Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для збільшення розміру присудженого позивачу морального відшкодування до 110000 грн., а тому апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич