ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/319/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Дядейко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-тя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповітів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання заповітів недійсними.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, аналогічно пояснивши, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рідними дітьми, тобто сином і донькою відповідно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гора, Бориспільського району, Київської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивачів ОСОБА_7 померла від серцевої хвороби у віці 73 років. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 . Звернувшись до нотаріального органу як спадкоємці першої черги за законом, вони дізнались про існування заповіту покійної ОСОБА_7 від 2.04.2016 року на користь ОСОБА_8 , посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М., зареєстрованого у реєстрі за №2-56. Крім того, було встановлено про існування заповіту покійної ОСОБА_7 від 17.07.2012 року на користь ОСОБА_9 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М., зареєстрованого у реєстрі за №1-1103. Даний заповіт повинен бути скасований на підставі ч.2, ст.1254 ЦК України наступним заповітом, однак відомості щодо його скасування відсутні у Спадковому реєстрі, як передбачено ч.7, ст.1254 ЦК України. Позивачі вважають обидва заповіти, складені їхньою матір`ю ОСОБА_7 , недійсними в наслідок невідповідності волевиявлення покійної її дійсній волі, а також її волевиявлення не було вільним внаслідок фізичної вади (хвороби зору і неможливості читати). Покійна ОСОБА_7 страждала на маніакально-депресивний психоз, тобто на тяжкий психічний розлад (хворобу), з приводу якого в лютому-березні 2000 року вона була госпіталізована на стаціонарне психіатричне лікування до Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні імені І.П. Павлова. З власної волі ОСОБА_7 повного необхідного їй курсу лікування тоді не отримала та була виписана з лікарні за письмової згоди її близьких родичів (дітей). Починаючи з 2000 року і по день смерті покійна ОСОБА_7 майже завжди була неадекватною до навколишньої ситуації та часто мала полярність зміни настрою із збудженого до вкрай пригніченого і навпаки. Пізніше ОСОБА_7 не лікувалась взагалі, хоча за станом здоров`я і зовнішніми проявами потребувала постійної психіатричної допомоги. Крім того, в період складання і підписання обох заповітів покійна ОСОБА_7 страждала на ускладнену катаракту обох очей з гостротою зору 0.01/0.1 та майже нічого не бачила, а тому навряд чи могла самостійно прочитати заповіти у голос навіть в окулярах, як те обов`язково передбачає ч.2, ст.1248 ЦК України. За таких обставин просять визнати заповіт ОСОБА_7 від 17.07.2012 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київського державного нотаріальної контори Гавриленко А.М. і зареєстрований у реєстрі за №1-1103 та заповіт ОСОБА_7 від 2.04.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київського державного нотаріальної контори Остролуцькою О.М. і зареєстрований у реєстрі за №2-56 недійсними.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_10 позов в частині вимог до свого довірителя не визнав, пояснивши, що ОСОБА_7 ще за життя неодноразово висловлювала свою думку ОСОБА_8 про своє бажання відчужити йому свою квартиру. В решті вона визначилась скласти заповіт. 2.04.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прибули до приміщення Восьмої Київського державного нотаріальної контори, де державний нотаріус Остролуцька О.М. перевірила документи прибувших осіб, дієздатність ОСОБА_7 , роз`яснила їй наслідки складання заповіту, з`ясувала наявність її особистого волевиявлення щодо вказаного нотаріального документу, після чого склала проект заповіту. ОСОБА_7 особисто перечитала його текст, підписала його своєю рукою, після чого державний нотаріус посвідчила та зареєструвала заповіт. Будь-яких порушень діючого законодавства не було. В ході розгляду даної цивільної справи позивачі не надали доказів суду про те, що ОСОБА_7 на 9-40 годин 2.04.2016 року перебувала в неадекватному стані і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними, не могла прочитати текст заповіту і не мала особистого волевиявлення на його укладання. В той день вона була при здоровому глузді, нормально і адекватно реагувала на ситуацію, не проявляла ознак психічних хвороб. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_9 в судові засідання не з`явився жодного разу, про розгляд справи був повідомлений судом неодноразово належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався.

Представник 3-ї особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про розгляд справи юридична особа була повідомлена судом належним чином (а.с.179-180; 182), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника 3-тя особа не зверталась.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.4, ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

За змістом ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона

здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як регламентує ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Борисполі, Київської області народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (т.1, а.с.28). В подальшому позивач ОСОБА_5 отримав паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 (т.1, а.с.20-22), де вказана дата його народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , а місце народження - м. Київ.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Києві народилась ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (т.1, а.с.29). В подальшому позивач ОСОБА_6 змінила прізвище з „ ОСОБА_12 " на „ ОСОБА_13 ", отримавши паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_6 (т.1, а.с.24-26).

Таким чином,позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рідними дітьми, тобто сином і донькою відповідно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гора, Бориспільського району, Київської області.

За змістом ч.1, ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на

випадок своєї смерті.

Як наголошує ч.1-2, ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1-2, ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Гора, Бориспільського району, Київської області, матір позивачів, 17.07.2012 року склала заповіт, в якому вона на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_9 , відповідачу по справі. Своїх дітей ОСОБА_5 , 1966 року народження та ОСОБА_6 , 1970 року народження, ОСОБА_14 , 1975 року народження вона позбавляє права спадкувати її майно. В тексті заповіту міститься рукописний запис заповідача: цей заповіт мною прочитано вголос. Даний заповіт був посвідчений 17.07.2012 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М. і зареєстрований у реєстрі №1-1103 (т.1, а.с.33). Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо державного нотаріуса Гавриленко А.М.: заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_7 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_7 і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 16 год. 25 хв., особу її встановлено, дієздатність перевірено. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі в той же день було здійснено запис №53103258 (т.1, а.с.34).

Крім того, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Гора, Бориспільського району, Київської області, проживає в АДРЕСА_2 , матір позивачів, 2.04.2016 року, вже після укладеного заповіту 17.07.2012 року, склала новий заповіт, в якому вона на випадок її смерті робить таке розпорядження: належну мені на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідачу по справі. В тексті заповіту також міститься рукописний запис заповідача: заповіт мною у голос прочитаний і підписаний особисто, далі підпис і прописом ОСОБА_7 . Даний заповіт був посвідчений 2.04.2016 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. і зареєстрований у реєстрі №2-56 (т.1, а.с.31). Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо державного нотаріуса Остролуцької О.М.: заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_7 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_7 і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 9 год. 50 хв., особу її встановлено, дієздатність перевірено. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі в той же день було здійснено запис №58799096 (т.1, а.с.32).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 73 років у с. Гора, Бориспільського району, Київської області ОСОБА_7 померла, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 (т.1, а.с.30).

У відповідності до ч.1, ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.1, ст.1220 ЦК України (в редакції 2003 року) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на її майно, яке на день смерті перебувало у неї на праві власності. Вказані обставини, описані вище, не заперечувались в судовому засіданні учасниками справи, тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи на підставі ч.1, ст.82 ЦПК України.

Як вказує ч.1, ст.1261 ЦК України (в редакції 2003 року) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Звернувшись до нотаріального органу як спадкоємці першої черги за законом, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дізнались про існування заповіту покійної ОСОБА_7 від 2.04.2016 року на користь ОСОБА_8 , посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М., зареєстрованого у реєстрі за №2-56, а також про існування заповіту покійної ОСОБА_7 від 17.07.2012 року на користь ОСОБА_9 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М., зареєстрованого у реєстрі за №1-1103, які був укладений раніше.

За приписами ч.1, ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Як роз`яснено у п. 19 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування" перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

У Постанові Верховного Суду від 1.08.2019 року по цивільній справі №510/350/16 вказано, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто, право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст.1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За змістом рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Констатуюючи описані норми права, суд приходить до висновку, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено єдиний критерій визначення повнолітнього непрацездатної особи в межах диспозиції ч.1, ст.1241 ЦК України - це медичний критерій непрацездатності фізичної особи, при цьому така особа (особи) повинні набути статусу інваліда у встановленому законом порядку.

У своїй позовній заяві позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять визнати обидва вказані заповіти недійсними, оскільки саме вони мають право на обов'язкову частку у спадковому майні, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 свої матері ОСОБА_7 , як спадкоємці першої черги за законом, обґрунтовуючи вимогу тим, що в дні підписання обох заповітів, тобто 17.07.2012 року та 2.04.2016 року, ОСОБА_7 страждала на ускладнену форму катаракти обох очей з гостротою зору 0.01/0.1 та майже нічого не бачила, а тому навряд чи могла самостійно прочитати заповіти у голос навіть в окулярах, а також страждала на маніакально-депресивний психоз, тобто на тяжкий психічний розлад (хворобу), з приводу якого в лютому-березні 2000 року вона була госпіталізована на стаціонарне психіатричне лікування до Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні імені І.П. Павлова, тобто вона не могла 17.07.2012 року та 2.04.2016 року розуміти значення своїх дій і керуватись ними, тому її волевиявлення не було вільним внаслідок фізичної вади в наслідок даної хвороби.

Як наголошує п.2, ч.1, ст.105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що для встановлення психічного стану особи в день вчинення певної дії, яка є предметом оскарження позивачем (позивачами), судом в обов`язковому порядку необхідно призначати експертизу.

Позивачами судові була надана медична документація: виписка з медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення Київської клінічної лікарні залізничного транспорта, з якої вбачається, що ОСОБА_7 перебувала на лікуванні з 22.02.2016 року по 2.03.2016 року з діагнозом: ЖКХ, хронічний калькульозний холецистіт ст. загострення, генітальний пролапс, цистоцеле, хронічна залізодефіцитна анемія, середнього ступеня важкості (т.1, а.с.48, зворот. бік), виписка з амбулаторної карти ОСОБА_7 , з якої вбачається, що пацієнтка перебувала на обліку в поліклініці за місцем проживання у зв`язку з ішемічною хворобою серця (т.1, а.с.38-39; 74; 119; 124) і безпосередньо копію самої амбулаторної картки померлої (т.1, а.с.40-47; 49; 73; 118; 123). Також судом була витребувана за клопотанням позивача ОСОБА_5 і отримана судом з Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні №1 історія хвороби №179 ОСОБА_7 (т.1, а.с.167-182), де вона проходила лікування з 10.01.2000 року по 7.02.2000 року і мала наступний стан здоров`я при виписці: спокійна, емоційно адекватна, продуктивної психопатичної симптоматики не виявляє, суіцидальні думки спростовує, настрій рівний, виписана додому за наполяганням і особистим проханням родичів та хворої напроти порадам лікарів (т.1, а.с.180).

Згідно виписки з амбулаторної карти ОСОБА_7 та консультативного висновку, складених 24.06.2020 року офтальмологічною клінікою „АЙЛАЗ", 17.03.2015 року та 16.04.2015 року ОСОБА_7 було здійснено два оперативних втручання (операції) на обох очах по заміні обох кришталиків та імплантація ІОЛ ОD і ІОЛ ОS без ускладнень (т.1, а.с.149-152). Вказані документи були направлені суду разом з відзивом відповідачем ОСОБА_8 (т.1, а.с.143-146).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.02.2021 року судом була призначена за клопотанням представника позивачів ОСОБА_15 посмертна судово-психіатрична експертиза (т.2, а.с.21-22), а матеріали даної цивільної справи разом з медичною документацією були направлені до Київського міського центру судово-психіатричних експертиз для проведення вказаної експертизи. 9.04.2021 року цивільна справи повернулась до суду з повідомленням про неможливість виконання експертизи за поставленими питаннями, оскільки вони відносяться до судово-медичного дослідження (т.2, а.с.25).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.07.2021 року судом була повторно призначена за клопотанням представника позивачів ОСОБА_15 посмертна судово-психіатрична експертиза (т.2, а.с.54-55), а матеріали даної цивільної справи разом з медичною документацією повторно були направлені до Київського міського центру судово-психіатричних експертиз для проведення вказаної експертизи (т.2, а.с.56; 70). На вимогу Київського міського центру судово-психіатричних експертиз (т.2, а.с.80) позивачами було оплачено 10 487 грн. вартості проведення вказаної експертизи (т.2, а.с.95), однак вказаний центр не склав висновок у зв`язку з ліквідацією юридичної особи, а дану цивільну справу передав для виконання ухвали суду від 21.07.2021 року інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України без повернення сплачених коштів позивачам.

12.07.2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов лист інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України №04-05/307 від 5.07.2022 року з пропозицією позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оплатити вартість проведення судово-психіатричної експертизи в розмірі 24 715 грн. 60 коп. (т.2, а.с.83). 20.12.2022 року інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України повернув судові матеріали цивільної справи без виконання у зв`язку з несплатою вартості призначеної судово-психіатричної експертизи (т.2, а.с.84).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9.03.2023 року судом була втретє призначена за клопотанням представника позивачів ОСОБА_15 посмертна судово-психіатрична експертиза (т.2, а.с.123-124), а матеріали даної цивільної справи разом з медичною документацією втретє були направлені до Державної установи „Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України" (т.2, а.с.125).

2.05.2023 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов лист інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України №04-05/717 від 18.04.2023 року з пропозицією позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оплатити вартість проведення судово-психіатричної експертизи в розмірі 37 655 грн. 80 коп. (т.2, а.с.126). 11.07.2023 року інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України вдруге повернув судові матеріали цивільної справи без виконання у зв`язку з несплатою позивачами вартості призначеної судово-психіатричної експертизи (т.2, а.с.128).

В судовому засіданні 30.10.2023 року позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від проведення судово-психіатричної експертизи у зв`язку з відсутністю грошових коштів (т.2, а.с.165-167).

Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які пояснили суду про стан здоров`я померлої ОСОБА_7 в різні періоди часу. Однак суд не може покласти в основу рішення показання всіх вказаних свідків, оскільки вони не були свідками оформлення обох заповітів померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 та 2.04.2016 року і не бачили її стан здоров`я саме в ці дні, при цьому ніхто з них не є фахівцями в галузі психіатрії.

За змістом ч.2, ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Вказаною нормою права законодавець передбачив дію заповідача, що при укладанні ним нового заповіту у більш пізніший термін, цей новий заповіт скасовує попередній заповіт, укладений раніше, повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. При цьому подавати заяву про скасування попереднього вже укладеного заповіту в порядку ч.7, ст.1254 ЦК України заповідачу не потрібно.

За описаних вище обставин суд приходить до висновку, що оскільки 2.04.2016 року, склавши новий заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , даний новий заповіт автоматично скасував попередній заповіт, укладений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 17.07.2012 року, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того, позивачами не доведено суду належними та допустимими доказами, що померла ОСОБА_7 , укладаючи заповіт 17.07.2012 року на користь ОСОБА_9 , не мала особистого волевиявлення на його укладання у зв`язку з тим, що не могла розуміти значення своїх дій і керуватись ними, а також за станом здоров`я не могла бачити зміст заповіту і ставити під ним свій підпис.

Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч.1, ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як рекомендує п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Таким чином, як зазначає законодавець, правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення, а саме фізична особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Отже, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними. Правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення, тощо цивільних прав і обов`язків. Стан, при якому особа не усвідомлює своїх дій, може мати одну з трьох форм вияву: вольову, інтелектуальну і кумулятивну. Вольова форма виражається в тому, що особа, хоч і усвідомлює свої вчинки, більш або менш адекватно оцінює те, що відбувається навколо, але в той же час не може керувати своїми діями. Інтелектуальна форма вияву такого стану означає, що особа не розуміє значення своїх дій, хоча може керувати ними. При кумулятивній формі у людини відсутня здатність як розуміти значення своїх дій, так і керувати ними. Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп`янінням, тощо. Для визначення стану фізичної особи у момент укладення правочину суд за клопотанням учасника справи призначає судово-психіатричну експертизу, а при винесенні рішення про визнання правочину недійсним враховує зміст такого висновку та інші докази, що підтверджують перебування фізичної особи у момент укладання правочину у стані, за якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не надали суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про перебування ОСОБА_7 17.07.2012 року та 2.04.2016 року при оформленні двох оскаржуваних заповітів в стані, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, мала поганий зір і не могла бачити тексти заповітів, не мала особистого волевиявлення на укладання цих заповітів, при цьому позивач ОСОБА_5 у судовому засіданні на питання суду визнав, що підписи в обох заповітах належать його матері ОСОБА_7 , тому підстави для визнання оскаржуваних заповітів від 17.07.2012 року та від 2.04.2016 року недійсними відсутні, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд відмовив позивачам у задоволенні позову в повному обсязі, тому при ухваленні рішення суд скасовує заходи забезпечення позову, що містяться в ухвалі судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 20.10.2020 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та забороні оформлювати право на спадщину та право власності на дану квартиру, розпоряджатись нею та проводити будь-які дії по її відчуженню.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відмовляє позивачам у стягненні з відповідачів на їх користь всіх судових витрат.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.41 Конституції України, ст.15; 16; 202; 203; 215; 225; 319; 321; 1216; 1220; 1233-1234; 1236; 1241; 1254; 1257; 1261-1262 ЦК України (в редакції 2003 року), рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014, ч.3, ст.12; ч.1, ст.81; ст.105 ЦПК України, Постанови Верховного Суду від 1.08.2019 року по цивільній справі №510/350/16 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування", суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-тя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповіту ОСОБА_24 від 17.07.2012 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київського державного нотаріальної контори Гавриленко А.М. і зареєстрований у реєстрі за №1-1103, про визнання заповіту ОСОБА_24 від 2.04.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київського державного нотаріальної контори Остролуцькою О.М. і зареєстрований у реєстрі за №2-56 недійсними, стягнення судових витрат відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що містяться в ухвалі судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 20.10.2020 року, про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_7 , заборону оформлення права на спадщину та права власності на дану квартиру, розпоряджатись нею та проводити будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 3.02.2024року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя :