Справа № 237/5679/23
Провадження № 2/242/43/24
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 р. Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Селидівський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ :

13.11.2023 р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача. Заперечення відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що 15.08.2022 р. ОСОБА_2 позичив у неї суму 210000,00 грн., яку зобов`язався повернути. Натомість, при передачі грошей запропонував в рахунок боргу за борговою розпискою купити належну йому квартиру, на що вона погодилась. Вони уклали у простій формі договір купівлі-продажу та домовились, що 13.09.2022 р. зустрінуться у нотаріуса та посвідчать договір належним чином. Після передачі грошей відповідач для посвідчення договору не з`явився та в подальшому ухилявся від зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідав. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 26.06.2023 р. за нею було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 . Після цього ОСОБА_2 передав їй документи щодо квартири, серед яких вона побачила витяг з Державного реєстру обтяжень і дізналася, що квартира перебуває під арештом, через що не може зареєструвати право власності на майно. Просила зняти арешт з зазначеної квартири та зобов`язати Селидівський ВДВС винести постанову про скасування арешту та заборони відчуження квартири.

Відповідачі відзив на позовну заяву не надали.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.10.2023 р. справу направлено за підсудністю до Селидівського міського суду Донецької області.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.11.2023 р. позовну заяву залишено без руху.

01.12.2023 р. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 26.06.2023 р. було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.08.2022 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи надав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що 06.09.2018 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 242/4105/18 від 15.08.2016 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини, починаючи з 07.08.2018 р. та до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист про стягнення аліментів має характер періодичних платежів, дата закінчення яких чітко визначена у виконавчому листі, тому 06.09.2018 р. з метою унеможливлення здійснення відчуження майна до досягнення дитиною повноліття державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника на підставі ст..65 ЗУ «Про виконавче провадження». Просив відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не обгрунтовані, а тому у їх задоволенні слід відмовити, оскільки заборона відчуження на квартиру була накладена 06.09.2018 р., а спірні правовідносини між сторонами виникли 15.08.2022 р., тобто у період їх дії. Крім того, відсутність заборгованості по сплаті аліментів не є безумовною підставою для зняття арешту, оскільки стягнення аліментів належать до періодичних платежів і має триваючий характер (до досягнення дитиною вісімнадцяти років).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як передбачено ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч. ч . 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

За змістом п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частина 4 статті 59 цього Закону встановлює підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Однією із підстав, визначеною п.7 ч.4 ст.59 Закону, є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Слід зазначити, що стягнення аліментів належить до періодичних платежів, а тому відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» воно провадиться із заробітної плати чи інших доходів боржника. Якщо протягом трьох місяців підряд неможливо стягнути аліменти із зарплати та інших доходів боржника, то стягнення звертається на майно боржника.

Відсутність заборгованості по сплаті аліментів не є безумовною підставою для зняття арешту, оскільки стягнення аліментів належать до періодичних платежів і має триваючий характер (до досягнення дитиною вісімнадцяти років).

У суду немає достатніх підстав вважати, що в подальшому буде реальне забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів, а тому, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, вважає, що відсутні підстави для зняття арешту.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про зняття арешту з майна позивача необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 317, 391 ЦК України, ст.ст.18, 56, 59, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , третя особа Селидівський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,, юридична адреса: Донецька область, м.Селидове, вул..Маяковського, 39, про зняття арешту з майна відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду області з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 31.01.2024 р.

Суддя