Провадження №2/235/162/24
Справа №235/2542/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 лютого 2024 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Гришай О.В.

за участю представника відповідача

ПрАТ «ШУ «Покровське» Львова А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства « ШУ « Покровське» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ « ШУ «Покровське» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з серпня 2019 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем по справі на посаді гірничого майстра. 20.07.2020 р. його було мобілізовано до строкову службу, 27.08.2020 р. зараховано водієм автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення, ВОСМ- 790037 А, шпк «солдат», що підтверджується витягом з наказу МО України від 27.08.2020 р. № 201. 07.05.2021 р. його переведено на контрактну службу, що підтверджується витягом з наказу МО від 07.05.2021 р. № 95. Оскільки трудові відносини з відповідачем не розривались, та продовжуються існувати на теперішній час, а підприємство не виплачує йому середній заробіток з 19.07.2022 р. по 20.10.2023 р., позивач, посилаючись на ст. 115 КЗпП України, норми Закону « Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232, просить стягнути з ПрАТ « ШУ «Покровське» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 509967,60 грн., зобов`язати відповідача щомісячно сплачувати на його користь середню заробітну плату з урахуванням індексації.

Представник відповідача ПрАТ «ШУ «Покровське» надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. Пояснив, що нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП ( у редакції, що діяла до 19.07.2022 р.) передбачалось, що за працівниками, призваними до строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України від 01.07.2022 р. № 2352-1Х, який набрав чинності з 19.07.2022 р., внесені зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП, відповідно до яких за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З 19.07.2022 р. за такими працівниками зберігаються місце роботи і посада, проте відсутні підстави для збереження середнього заробітку. Наказом № 1756 від 19.07.2022 р. підприємство припинило збереження та виплату середнього заробітку певним категоріям працівників відповідно до вищезазначених норм права.

Оскільки позивач в спірній період з 19.07.2022 р. по 20.10.2023 р. не виконував роботу, визначену трудовим договором, в зв`язку з призовом на військову службу, при цьому отримував грошове забезпечення військовослужбовця , правові підстави для стягнення середнього заробітку за зазначений ним в позовній заяві період, відсутні. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання позивач не з`явився, просив справу слухати у його відсутність.( а.с. 68).

Представник відповідача ПрАТ « ШУ «Покровське» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, підтримав наданий відзив на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача , дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПрАТ « ШУ « Покровське» з 14.08.2019 р. на посаді майстра гірничого, його середній дохід з травня 2022 р. по червень 2022 р. становить 33997,84 грн. ( а. с. 6).

Згідно довідки В/Ч НОМЕР_1 від 08.08.2023 р. за № 243 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 27.08.2020 р. по теперішній час ( а. с. 7).

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 за № 201 від 27.08.2020 р. з 27.08.2020 р. солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водієм автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення, ВОС -790037, шпк «солдат». ( а. с. 9).

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 за № 95 від 07.05.2021 р. солдата ОСОБА_1 вважати таким, що з 07.05.2021 р. приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 грн. на місяць, шпк «солдат». Виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 176% місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі восьми прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених законом на 01.01.2020 р. ( а. с. 8).

Згідно витягу з наказу за № 1756 вк від 19.07.2022 р. працівникам, які до 18.07.2022 р. були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України ( додаток № 1 Наказу) , з дати видання цього Наказу припинити збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи. ( а.с. 4).

Копія наказу за № 1756 від 19.07.2022 р. направлена на адресу позивача з відповіддю ( а. с. 5).

Відповідно до частин першої -третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

КЗпП України надано визначення трудового договору.

Так, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Суд зауважує, що із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року).

З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічні положення закріплені в статті 21 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Як вбачається з матералів справи, позивач не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, внаслідок проходження військової служби, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Таким чином, ПрАТ « ШУ «Покровське», прийнявши наказ № 1756 вк про припинення збереження та виплати середнього заробітку працівникам, які були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та зупинивши нарахування та виплату на підставі цього наказу середнього заробітку зі збереженням місця роботи і посади на період проходження військової служби увільненому працівнику ОСОБА_1 , діяло відповідно до вимог чинного законодавства.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22 (провадження № 61-5606св23), від 14 серпня 2023 року у справі № 349/1607/22 (провадження № 61-7739св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 332/1195/23 (провадження № 61-11828св23).

Суд також зауважує, що з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Крім того, згідно частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року

№ 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту, тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, суд приходить до висновку про те, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону № 2352-ІХ.

Суд при цьому зауважує, що наказ № 1756 вк від 19.07.2022 р. « Про внесення змін щодо збереження середнього заробітку та правил обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку певним категоріям працівників» є чинним, позивачем не оскаржувався.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ПрАТ «ШУ «Покровське» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 509967,60 грн., та в частині позовних вимог про зобов`язання ПрАТ « ШУ «Покровське» щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату з урахуванням індексації.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 21,94, 115, ч. 3 ст. 119 КЗпП , ст. ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства « ШУ « Покровське» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ПрАТ «ШУ «Покровське» , , місце знаходження: м. Покровськ, пл. Шибанкова, 1а

Повний текст рішення виготовлено 05.02.2024 р.

Суддя: О.В. Величко