КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2964/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 209 649,42 євро

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем протягом 2015-2016 років були укладені договори безпроцентної позики, відповідно до яких він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 197 354 євро, що підтверджується борговими розписками від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 22 червня 2016 року.

Надалі, між ним та відповідачем 22 лютого 2019 року укладено до кожного з договорів безпроцентної позики додаткову угоду, відповідно до яких змінено строк повернення коштів, а саме, визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві борг готівкою в строк до 01 червня 2019 року.

Однак з моменту підписання всіх семи договорів кошти позивачу не повернуті, що підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок відповідача, тому на момент звернення до суду основна заборгованість становила 197 354 євро.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача у порядку статті 625 ЦК України 3% річних в сумі 12 925,42 євро.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року, 22 червня 2016 року в сумі 197 354 євро.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 11 804 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує на те, що кошти за наявними у справі договорами позики насправді не були передані на умовах, що визначені договорами.

Між сторонами існували домовленості з приводу інвестування позивачем грошових коштів в придбання сировини за кордоном.

Кожен наступний договір позики регулює відносини за єдиною первинною інвестиційною домовленістю між сторонами. Відтак, укладення наступних договорів позики не вказує на існування щоразу нового договору позики між сторонами.

Волевиявлення відповідача на укладення наявних у справі договорів позики взагалі не було.

Вказує, що за усіма договорами позик позичальник нібито приймав у власність грошові кошти у гривнях, тоді як згідно розписок передавались начебто євро.

Зазначає, що розписка позичальника від 22.11.2015 року на суму 10 000 євро містить прив'язку до договору позики від 16.11.2015 року. Тоді як позивач і суд першої інстанції пров`язав цю розписку чомусь із договором позики від 22.11.2015 року.

Цей факт підтверджує доводи відповідача, що кожен наступний договір позики регулює відносини за єдиною первинною інвестиційною домовленістю між сторонами Відтак, укладення наступних договорів позики не вказує на існування щоразу нового договору позики між сторонами.

Розписка Позичальника від 27.11.2015 року па суму 5 550 євро містить прив`язку до договору позики від 16.11.2015 року, тоді як позивач і суд першої інстанції пров`язав цю розписку чомусь із договором позики від 27.11.2015 року.

Цей факт знову ж таки підтверджує доводи відповідача, що кожен наступний договір позики регулює відносини за єдиною первинною інвестиційною домовленістю між сторонами, відтак, укладення наступних договорів позики не вказує на існування щоразу нового договору позики між сторонами.

Вказує, що розписки від 26.01.2016 року, від 26.01.2016 року взагалі не містять підтвердження того, що позичальник отримував від позикодавця грошові кошти.

З метою доказування безгрошівності поданих позивачем договорів позики, вважає за необхідне просити суд призначити у справі комплексну почеркознавчу, лінгвістичну та технічну експертизу, на вирішення якої поставити запитання у точній відповідності до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затв. Наказом МЮ України від 08.10.98 року № 53/5.

Вважає за необхідне на вирішення експертизи слід поставити запитання:

Чи виконано рукописний текст від імені ОСОБА_2 у договорах безпроцентної позики, розписках і додаткових угодах під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

Чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 у договорах безпроцентної позики, розписках і додаткових угодах під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

Чи спостерігаються в тексті розписок від імені ОСОБА_2 ознаки, які свідчать про складання тексту автором під впливом будь-яких збиваючих факторів?

Чи складено текст розписок від імені ОСОБА_2 особою самостійно або під диктування чи його виконано шляхом переписування?

Чи виготовлені (виконані) договори безпроцентної позики, розписки і додаткові угоди у різний час?

Чи виготовлені рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_2 у той час,

яким вони датовані?

В один чи різні періоди часу виконано рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_2 ?

Ціна заявленого позову складає понад 200 тис євро. За змістом позовної заяви ці кошти позивач передав відповідачу у позику у період з 16.11.2015 року до 22.06.2016 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики та дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 12 295,42 євро є правомірною. Правильність розрахунку 3% річних судом також перевірена.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем були укладені договори безпроцентної позики, а саме:

16 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 789 323,7 грн, що еквівалентно 31 800 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 24,2815 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 16 листопада 2015 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 31 800 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

22 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 254 800 грн, що еквівалентно 10 000 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 25,48 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 22 листопада 2015 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 10 000 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

27 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 137 720 грн, що еквівалентно 5 500 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 25,04 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 5 500 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

04 грудня 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 529 718,39 грн, що еквівалентно 21 500 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 24,6380 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 21 500 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

26 січня 2016 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 28 100 євро, що еквівалентно 754 485 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 26,85 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 28 100 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

26 січня 2016 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 11 900 євро, що еквівалентно 319 515 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 26,85 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 26 січня 2016 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 11 900 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено сьомий договір безпроцентної позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 88 554 євро, що еквівалентно 2 493 680,64 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 28,16 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 22 січня 2017 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 88 554 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики.

Згідно з пунктом 2 договорів безпроцентної позики від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року та 26 січня 2016 року зазначені вище суми грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 01 березня 2016 року, а відповідно до пункту 2 договору безпроцентної позики від 22 червня 2016 року зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 22 січня 2017 року. Крім того, за змістом зазначеного пункту після повернення позики в повній суму позикодавець повинен повернути позичальнику розписки.

Крім того, 22 лютого 2019 року до кожного з вище наведених договорів безпроцентної позики між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, за умовами якої пункт 2 кожного з договору безпроцентної позики викладено в наступній редакції: «2. Зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 01 червня 2019 року Повернення позики або її частин має бути проведено за адресою: Україна, м. Київ, вул. Патріарха Мстислава Скрипника, буд. 40, оф. 1005. Після повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен повернути Позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки Позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку».

За таких обставин та встановлених фактів, суд дійшов вірного висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договорів позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

В судовому засіданні судом було оглянуто оригінали розписок ОСОБА_2 від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 22 червня 2016 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Крім того, як встановлено судом, за умовами договорів безпроцентної позики наявність розписок у позивача свідчить про не повернення позик відповідачем.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу та 3% річних в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За статтею 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Отже, вимоги позивача щодо повернення суми боргу в євро були обґрунтованими, оскільки з розписок відповідача вбачається, що грошові кошти ним отримувались в іноземній валюті - євро.

Щодо тверджень відповідача про те, що у нього не було волевиявлення на укладення договорів позики, то їх вірно оцінено судом критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначеного факту суду не було надано.

Також, клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд вірно вважав безпідставним, оскільки з досліджених судом додаткових угод до договорів позики встановлено, що між сторонами було погоджено строк повернення позик до 01 червня 2019 року, позивач звернувся до суду 01 липня 2021 року, тобто з дотриманням загального строку позовної давності у три роки, встановленого статтею 257 ЦК України. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, стягненню підлягав борг у сумі 197 354 євро (31 800+10 000+5 500+21 500+28 100+11 900+88 554=197 354).

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, то суд вірно виходив з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача у зв`язку з неналежним виконанням умов договорів, підлягають стягненню три проценти річних.

Вимогами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

З урахуванням викладеного прострочене зобов`язання визначене у розмірі 197 354 євро, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 197 354 євро.

На підставі наведеного, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд прийшов до вірного висновку в тому, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 12 295,42 євро є правомірною.

Правильність розрахунку 3% річних судом перевірена.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, зважаючи на те, що на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року

Головуючий:

Судді: