УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 452/2645/23

провадження № 61-934ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року в справі за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Фостяка Андрія Ярославовича про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі.

Також ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Фостяка А. Я. про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не довів намірів відповідача безпідставно позбавити позивача права власності або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, не вказав достатніх підстав для забезпечення позову, не зазначив відомостей на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

Суд зазначив, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , матиме на меті передчасне вирішення спору по суті, оскільки факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та питання щодо правомірності набуття ним права власності на спірне майно є предметом судового розгляду та підлягає дослідженню в ході розгляду справи по суті.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року ухвалу Самбірськогоміськрайонного суду Львівської області від 24 серпня 2023 року скасовано.

Заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Фостяка А. Я. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на таке майно:

- нежиле приміщення (лазня) загальною площею 774, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0, 0866 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:077:0062, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування;

- адміністративно-виробничі приміщення загальною площею 107, 1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- котельню колишньої міської лазні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116, 2 кв. м;

- земельну ділянку площею 0, 0939 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:077:0063, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції вказував на підставність вимог про накладення арешту та виходив з того, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки відповідне майно фактично зберігатиметься у володінні останньої, а обмежується лише її можливість розпорядитись ним.

12 січня 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Медвідь В. О. засобами поштового зв'язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року та залишити в силі ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 серпня 2023 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, дійшов взаємовиключних висновків, оскільки надав оцінку доказам, яким, як сам же зазначив, належну оцінку має надати суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що позов пред'явлений з порушенням вимог статті 44 ЦПК України, а позовні вимоги є не співмірними із вжитими заходами забезпечення позову, такі заходи спрямовані виключно на обтяження майна ОСОБА_1 , до якого ОСОБА_2 не має жодного відношення.

Крім того, представник заявника вказує, що зі змісту заяви про забезпечення позову та доданих до неї доказів неможливо зробити висновок про наявність загроз та про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення коштів, а всі доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, які в силу вимог статті 62 Конституції України не можуть бути покладені в основу судового рішення.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, заявленим позовним вимогам.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала таке: «Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою прозабезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

З огляду на те, що між сторонами справи виник спір з приводу нерухомого майна (нежиле приміщення (лазня) загальною площею 774, 1 кв. м; земельна ділянка площею 0, 0866 га, кадастровий номер :05:077:0062; адміністративно-виробничі приміщення загальною площею 107, 1 кв. м; котельня колишньої міської лазні загальною площею 116, 2 кв. м; земельна ділянка площею 0, 0939 га, кадастровий номер :05:077:0063), предметом спору є, зокрема, визнаннятакого майна спільною сумісною власністю, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно.

Аргументам заявника стосовно відсутності доказів на підтвердження факту існування наміру відчуження спірного нерухомого майна чи можливостіутруднення виконання рішення суду, а також стосовно співмірності обраного позивачем заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.

При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову апеляційний суд врахував наявність у матеріалах справи належних доказів, що підтверджують право власності відповідача ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, та час набуття такого права.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та забезпечення позову у відповідний спосіб не вплине на права та обов'язки осіб, які не є учасниками справи.

Інші доводи, якими мотивована касаційна скарга, не можуть слугувати підставами для скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на незгоді заявника з ухваленим судовим рішенням, зводяться до переоцінки судом доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 394, 406 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року в справі за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Фостяка Андрія Ярославовича про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко