Провадження № 2/947/373/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподілу спільного майна подружжя -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 12.06.2023 надійшла позовна заява яка подана адвокатом Василіним В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , та визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 а також легкового автомобілю марки « KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 . Із розподілом вказаного спільного майна у рівних частках.

04.10.2023 позивач подала заяву про зміну предмету позов , за змістом якої фактично залишила предмет спору розірвання шлюбу та визнання спільною власністю ті ж самі об`єкти, але просили про розподілі спільного майна відійти від рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частки транспортного засобу та 2/3 частки об`єкта нерухомості квартири, із обґрунтуванням вказаної вимоги наявності проживаючого разом із позивачкою неповнолітнього сину та використання задля ремонту і обладнання квартири грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США яки були позичені у батька позивачці.

Від відповідача 17.10.2023 подано відзив в якому заперечувались позовні вимоги стосовно розірвання шлюбу та розподілу в якості спільного майна квартири, яка і так з моменту придбання належить сторонам у рівних частках. Позивач також просив суд надати строк на примирення, а тому судом у судовому засіданні 04 жовтня 2023 року було надано строк на примирення сторонам у три місяці, тобто до 05 січня 2024 року.

У судове засідання 22.01.2024 сторони не з`явились, від адвоката позивача адвоката Морозової О.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи, від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю із погодженням на розірвання шлюбу та розподілу майна згідно умов викладених у відзиві.

Верховний Суд у своїх правових висновках про можливість розгляду справи у випадку достатності доказів у постанові від 29.04.2020 по справі №520/5083/16ц виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

У даному випадку підготовче провадження проводилось у присутності представника позивача та відповідача та було закрито з урахуванням визначення стороною позивача позовних вимог які вона вважає належним способом захисту порушеного права та надання сторонами всіх доказів якими доводяться позовні вимоги та заперечення, тому, на думку суду, сам факт неможливості представника позивача бути присутнім під час розгляду справи не впливатиме на повноту з`ясування судом всіх обставин та оцінки всіх доказів.

Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, 15.10.2005 у відділі реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеській області ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ( а/с 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився спільний син ОСОБА_4 ( згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а/с 17).

За змістом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ( а/с 65) 07.02.2018 зареєстровано на ім`я власника ОСОБА_2 автомобіль марки « KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , який було придбано згідно договору № ЦО-0000020 від 31.01.2010 року ОСОБА_2 у ТОВ «Автоцентр КІА» за 150900 грн ( а/с 66).

Відповідно до договору №КПИП-166060 від 29.01.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали у ТОВ « Стікон» майнові права, вартістю 1 393 728,00 грн., що є еквівалентом 49 776,00 доларів США, на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а/с 68).

22.02.2021 державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко О.С. було зареєстровано право власності по частки за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 ( а/с 55,56).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із розірванням шлюбу та поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до вимог ч.1-4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ч.1 ст. 356 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Таким чином законодавець розмежував види спільного майна у вигляді спільної часткової власності, в якої частка кожного з співвласників визначена та спільна сумісна власність, в якою частка не визначена але презюмується рівність часток співвласників.

Законодавець визначив різні правові підстави можливості збільшення часток співвласника у спільної часткової та спільної сумісної власності.

Так ч. 3 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Водночас ч.1,2 ст. 70 СК України встановлює, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином суд встановив що квартира АДРЕСА_1 є спільною часткової власністю сторін, та за правовими критеріями не відноситься до спільного майна подружжя, вважає, що позивачем який вважає за необхідне збільшити розмір своєї частки у спільної часткової власності, обрано не вірний спосіб захисту свого права, так як до спільної часткової власності не можуть у якості правового обґрунтування застосовуватись вимоги Сімейного кодексу України та таке майно взагалі не підлягає розподілу в якості спільної сумісної власності.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду визначила, зокрема, в постанові від 2 лютого 2021 у справі № 925/642/19.

Що стосується позовних вимог стосовно визнання спільною сумісною власністю та розподілу автомобілю марки «KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , який було придбано згідно договору № ЦО-0000020 від 31.01.2010 року ОСОБА_2 у ТОВ «Автоцентр КІА», суд приходить до висновку, що даний автомобіль який було придбано у період шлюбу є спільною власністю подружжя та підлягає розподілу із застосуванням презумпції рівності часток співвласників , так як вказана презумпція ( рівності) не була спростовано позивачем та її представником.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Шлюб укладений 15-го жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає розірванню, так як під час розгляду справи сторонам було надано судом строк на примирення, за спливом якого позивач не відмовилась від своїх вимог щодо розірвання шлюбу а відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. Таким чином подальше існування вказаного шлюбу буде суперечить бажанням обом учасникам шлюбу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання6 АДРЕСА_4 ) про розірвання шлюбу та розподілу спільного майна подружжя.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 ( дівоче прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_2 , зареєстрований 15-го жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №90.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб легковий автомобіль марки «KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частку транспортного засобу легкового автомобіля марки «KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

Залишити за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на частку транспортного засобу легкового автомобіля марки « KIA» моделі «Magentis», 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

Відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 , та поділу вказаною квартири як спільного майна подружжя.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне пішення складено судом 02.02.2024 року.

Суддя Луняченко В. О.