н/п 2/490/349/2024 Справа № 490/4261/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
01 лютого 2024 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого - судді Черенкової Н.П.,
при секретарі - Романовій К.Т.,
за участю представника позивачки - адвоката Щукіної Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 а про визначення місця проживання дітей, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування,-
Короткий зміст позовних вимог
Адвокат Щукіна Н.О., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила визначити місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 . Позов мотивувала тим, що з 08.06.2013 року по 07.11.2022 року сторони перебуавли у шлбі, від якого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу між сторонами виникають конфліктні ситуації з приводу місця проживання малолітніх дітей та виконанням батьками своїх батьківських обов`язків. Позивачка вказує, що враховуючи воєнний стан в країні, з метою створення безпечних умов проживання своїм малолітнім дітям, з травня 2022 року вона разом з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де створені всі належні умови для проживання сім`ї. Крім того, представник позивачки зазначає, що враховуючи малий вік дітей та їх емоційну прихильність до матері, з якою після розлучення батьків вони продовжили проживати, визначення місця проживання дітей разом з матір`ю буде відповідати якнайкращим їх інтересам. А батько не буде позбавлений можливості піклуватися про них, бачитися з ними, спілкуватися, брати участь в їх житті, проявляти батьківську любов, як і раніше. Оскільки, батьки не дійшли згоди про місце проживання дітей, позивачка змушена була звернутися до суду з даним позовом.
Хід справи та процесуальні дії суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2023 року головуючим по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.
Справа отримана суддею 22.05.2023 року.
Ухвалою судді від 24.05.2023 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.
05.06.2023 року від представника позивачки - адвоката Щукіної Н.О. на виконання вимог ухвали від 24.05.2023 року надійшла позовна заяву в новій редакції.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.06.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 06.07.2023 року.
Підготовчі судові засідання 07.07.2023 року, 05.09.2023 року, 17.10.2023 року відкладено в зв`язку з неявкою відповідача та підготовкою органом опіки висновку.
10.11.2023 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надано до суду висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю.
Ухвалою суду від 14.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 11.12.2023 року.
Судове засідання 11.12.2023 року відкладено на 31.01.2024 року в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача.
В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Щукіна Н.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву чи будь-які заяви та клопотання по суті справи не надав.
Від представника органу опіки та піклування Золотар С.В. надійшла заява, в якій висновок органу опіки підтримує та просила про розгляд справи за її відсутності,.
За таких обставин відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу по суті у відсутності нез`явившихся осіб, оскільки в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи по суті.
Обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Місце проживання позивачки та її дітей зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .
Сторони перебували у шлюбі та проживали разом з 08.06.2013 року по 07.11.2022 року, після чого позивачка з дітьми, в зв`язку з воєнним станом в країні, переїхала на інше місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки: піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, створила належні житлові та побутові умови для його повноцінного виховання і розвитку.
Вищенаведені обставини не заперечуються відповідачем і підтверджуються сукупністю наданих позивачем доказів.
Органом опіки та піклування, виконкому Миколаївської міської ради надано до суду Висновок № 4697/02.02.01-22/06/14/23 від 10.11. 2023 року про доцільність визначення місця проживання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , в якому вказано наступне.
Діти фактично проживають із матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного спеціалістами служби у справах дітей адміністраці Центрального району, у помешканні створені належні умови для життя та розвитку дітей, діти забезпечені усім необхідним.
Батько дітей, ОСОБА_5 , проживає за адресою АДРЕСА_4 , співпрацювати із спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Центрального району та Миколаївського міського центру відмовився, був запрошений 26.10.2023 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але не з`явився, про причину неявки не повідомив ОСОБА_1 працює в ТОВ «ЛЮПСС Ізмаїл» та має стабільний дохід, обіймає посаду провідного юрисконсульта підприємства. ОСОБА_1 постійно створює належні умови для розвитку своїх синів. Діти відвідують Миколаївський обласний дитячо-юнацький футбольний клуб раннього розвитку «Лідер», у вихідні дні проводять свій вільний час на ігрових дитячих майданчиках. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем 1-Б класу Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтарнату І-ІІІ ступенів №4 Миколаївської обласної ради. Згідно інформації зі школи, позивач виховує сина одна, цікавиться його успіхами, підтримує зв`язок із класним керівником, прислухається до порад та приймає участь у житті класу. За інформацією з футбольної школи, де займається ОСОБА_6 , відзначається, що хлопчик дуже старанний, систематично відвідує заняття та підвищує свій фізичний рівень. Миколаївським міським центром соціальних служб проведено оцінку потреб сім`ї. В роботі із матір`ю ОСОБА_1 фахівцями Миколаївського міського центру соціальних служб встановлено, що жінка не перешкоджає у спілкуванні батька з дітьми, бажає, щоб він приймав активну участь у вихованні дітей. Підстав, які б перешкоджали матері виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дітьми, фахівцями Центру не виявлено.
Згідно з викладеним, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, керуючись ст.ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю ОСОБА_1 .
Відповідно до характеристики виданої ТОВ «ЮПСС Ізмаїл», ОСОБА_1 працює в товаристві на посаді юриста. За час роботи на підприємстві проявила себе як дисциплінований працівник, надійний помічник керівника і кваліфікований фахівець, а також як порядна та комунікабельна людина.
ІІ. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
При вирішенні даного спору суд керується положеннями сімейного законодавства України, які визначають умови реалізації особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей, та нормами міжнародного законодавства, які закріплюють основні права і свободи дітей.
Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
17 жовтня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю та вказала наступне.
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.
Аналіз наведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що принцип рівності прав батьків щодо дитини є похідним від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Визначаючи місце проживання дітей, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дітей.
Як встановлено судом, після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин малолітні діти сторін проживають з матір`ю, яка піклується про їхнє виховання та розвиток.
Незважаючи на відсутність доказів, які б свідчили про те, що відповідач будь-коли оспорював місце проживання дітей чи вчиняв дії, спрямовані на його зміну, при вирішенні справи слід урахувати, що місце проживання дітей зареєстроване разом з позивачкою, а між сторонами існує особистісний конфлікт щодо виховання дітей.
Наведені обставини дають достатні підстави вважати, що у даному випадку ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дітей може запобігти негативному впливу конфлікту між батьками на психоемоційний стан їх синів та сприятиме їх нормальному розвитку і вихованню у звичному для них соціально-підтримуючому середовищі в умовах стабільності, безпеки, впевненості у сьогоденні та більш віддаленій часовій перспективі.
Отже за внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності встановлених при розгляді цієї справи фактів, визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з матір`ю буде відповідати найкращому забезпеченню їх інтересів, що і є підставою для задоволення позову.
Також суд зауважує, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у їхьому житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Керуючись ст.2; 4-5; 10-13; 76-81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265, 280 ЦПК України, на підставі ст.3; 9; 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.21-22; 24; 51 Конституції України, ст.3; 141; 155; 160-161 СК України, ст.8; 11 Закону України „Про охорону дитинства", пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 а про визначення місця проживання дітей, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за її місцем проживання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 01 лютого 2024 року.
Суддя Н.П. Черенкова