Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1528/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є.О.
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Житомирі цивільну справу № 278/1528/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Галагуза Віталія Васильовича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із даним позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, призначених рішенням Житомирського апеляційного суду у справі № 278/2425/20, з 1/4 частини заробітку (доходу) до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивував тим, що на даний час у нього змінились обставини таким чином, що він не в змозі сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у вказаному розмірі. Зазначав, що він проживає разом з матір`ю, батьком та бабусею, які є людьми похилого віку та знаходяться на його утриманні, а його мати має хронічні захворювання, тому потребує постійного медичного обстеження та лікування. Також, вказував, що обов`язок по утриманню дитини мають обоє батьків. Розмір аліментів, які він сплачує в середньому становить 7523,54 грн, тому загальна сума за участю обох батьків має складати 15047 грн, що є більшим 5 прожиткових мінімумів на одну особу.

Вимоги ч.1 ст. 192 СК України передбачають можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за рішенням суду у разі зміни матеріального або сімейного стану, поліпшення або погіршення здоров`я одержувача чи платника аліментів. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги і зменшити розмір аліментів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня вступу даного рішення у законну силу.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідачки просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а висновки суду не відповідають фактично встановленим обставинам справи.

Зазначає, що на час розгляду позову про стягнення аліментів з ОСОБА_1 (вересень 2020 року - квітень 2021 року) він, так само як і зараз, працював, мав дохід, не проживав, але був зареєстрований за однією адресою зі своїми батьками, і його мати була пенсіонеркою. На даний час позивач також зареєстрований по місцю проживання батьків, але не проживає з ними, його мати є пенсіонеркою. ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження факту того, що його мати потребує додаткових витрат та допомоги, яку надає саме позивач, а також стороннього догляду. Крім того, його мати проживає разом зі своїм чоловіком (батьком позивача), який працює і здатний утримувати себе та свою дружину, яка отримує пенсію. Позивач має брата, який в разі потреби також може надавати допомогу батькам.

Також вказує на те, що на момент стягнення аліментів ОСОБА_1 працював у ТОВ «Кромберг енд Шуберт» і сума 1/4 частини його доходів складала в середньому 2000-4000 гривень на місяць. Лише в минулому році позивач був мобілізований та є військовослужбовцем ЗСУ. З квітня по липень 2022 року відповідачка взагалі не отримувала будь-яких аліментів чи допомоги від нього. Лише з липня вона почала отримувати аліменти, враховуючи заборгованість за минулі місяці.

Зазначає, що син сторін росте, у цьому році він пішов до першого класу, що потребує додаткових витрат. ОСОБА_4 , має хронічне захворювання, що зумовлює додаткові витрати на лікування та профілактику хвороб, придбання вітамінів, санаторне лікування тощо. Тому, зі сплачуваних ОСОБА_1 аліментів відповідач купує дитині ліки, оплачує обстеження і жодного разу не стягувала з ОСОБА_1 ці витрати в окремому порядку. На даний час у їх сина виникли проблеми зі здоров`ям (сильні, часті головні болі) і дитина потребує дороговартісних обстежень, а в подальшому можливого лікування.

Всупереч вказаним вище вимогам та положенням Сімейного кодексу України, суд не врахував при постановленні оскаржуваного рішення об`єктивні обставини по справі, достатній дохід позивача як платника аліментів, більш того, покращення його матеріального становища, та зміна протягом часу до повноліття дитини розмірів рекомендованої законодавцем суми аліментів на одну дитину в сторону покращення, а також відсутність у позивача будь-яких інших утриманців крім сина, відсутність змін у сімейному становищі позивача. Жодної зміни сімейного стану у позивача не відбулося - він не одружений, у нього немає інших дітей, крім сина ОСОБА_4 . Щодо матеріального становища позивача, то воно навпаки поліпшилось, а не погіршилось, що не може стати підставою для зменшення розміру аліментів, натомість є підставою для їх збільшення.

Будь-яких доказів погіршення здоров`я платника аліментів суду надано також не було.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 30.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що обсяг отримуваних відповідачкою аліментів за попереднім судовим рішенням більш ніж достатній для забезпечення потреб дитини, а отже суд вважав, що такий розмір може бути зменшений у заявленому позивачем обсязі, що не призведе до обмеження необхідного та достатнього забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також місцевий суд погодився з доводами позивача про обов`язок обох батьків приймати участь у майновому забезпеченні дитини.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками мотивуючи наступним.

Як убачається з тексту позовної заяви, ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів, визначених рішенням Житомирського районного суду від 23 листопада 2020 року, у редакції постанови суду апеляційної інстанції від 27 квітня 2021 року, яким вирішено щомісячно стягувати з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 15 вересня 2020 року.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги.

Аналіз позовної заяви свідчить про те, що предметом позову у даній справі є зменшення розміру визначених рішенням суду аліментів.

В межах заявлених позовних вимог у даній справі, виходячи з предмету позову, суду слід було керуватися частиною першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно яких держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 192 СК України).

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив зменшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду на утримання сина ОСОБА_4 з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку боржника, посилаючись на майновий стан, що унеможливлює сплату аліментів визначених вказаним рішенням. Зазначав, що він проживає разом з матір`ю, батьком та бабусею, які є людьми похилого віку та знаходяться на його утриманні. Також, вказував, що його мати має хронічні захворювання, тому потребує постійного медичного обстеження та лікування, вважав, що це є підставою для зменшення розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду до 1/6 частини.

Як убачається із матеріалів справи на момент звернення до суду ОСОБА_2 , батько дитини - ОСОБА_1 працював у ТОВ «Кромберг енд Шуберт». У 2022 році він був мобілізований до лав Збройних Сил України та є військовослужбовцем, а відповідно до довідки про доходи за основним місцем роботи (а.с.59), його матеріальне становище навпаки покращилось.

Матеріалами справи не встановлено у позивача будь-яких інших утриманців крім сина, відсутність змін у його сімейному становищі тощо, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Зазначені обставини свідчать про те, що сімейний стан позивача порівняно із попереднім не змінився.

Матеріали справи не містять доказів погіршення матеріального стану позивача, та такі не були надані при розгляді апеляційної скарги.

Інших належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення його здоров`я позивачем суду також надано не було.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що в межах заявлених позовних вимог та наданих суду доказів суд помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , через суттєву, на думку суду, зміну матеріального стану платника аліментів в порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення рішення.

При розгляді справ про спірні правовідносини законодавець не визначає точних розмірів аліментів, які підлягають стягненню з одного із батьків на утримання дітей, а визначає тільки їх мінімальний розмір, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. При цьому мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст. 182 СК України). При визначенні ж конкретного розміру аліментів суд крім стану здоров`я та матеріального становища дитини та стану здоров`я і матеріальне становище платника аліментів, враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Приймаючи рішення у справі, апеляційний суд враховує також те, що згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст. 81 ЦПК України).

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Отже, саме позивач повинен був довести обставини, які мають значення для вирішення спору за ст. 192 СК України, та надати відповідні докази, що позивачем зроблено не було. Ніяких клопотань з цього приводу ним також не заявлено.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права наслідком чого стала невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім іншого в апеляційній скарзі, представник відповідачки - адвокат Галагуз В.В. заявив клопотання про стягнення на користь його довірительки із позивача понесених судових витрат на правничу допомогу при розгляді справи.

Встановлено, що він на підставі Договору від 02.05.2023 (а.с.73) представник надавав стороні правничу допомогу при розгляді справи в апеляційному суді. Згідно Акту виконаних робіт від 20.10.2023, адвокатом при розгляді справи в суді апеляційної інстанції надані правничі послуги (ознайомлення з рішенням суду, аналіз судової практики, підготовка та направлення апеляційної скарги на рішення суду (а.с.76). А згідно Акту виконаних робіт від 22.09.2023 при розгляді справи в суді першої інстанції адвокат надавав правничу допомогу, зокрема: за консультування, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та направлення відзиву на позовну заяву, участь у двох судових засіданнях (а.с.77), загальна вартість яких становить 7500,00 грн.

Вказана сума коштів сплачена відповідачкою, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру від 20.10.2023 та 22.09.2023 (а.с.76 зв., 77 зв., відповідно).

Таким чином, з урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника відповідача підлягає до задоволення.

Відповідно до положень частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги, що апеляційна скарга задоволена, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню документально підтверджені 4500 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, 1610,4 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та3000 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Галагуза Віталія Васильовича задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1610,4 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 7500,00 грн витрат на правничу допомогу при розгляді позовної заяви та апеляційної скарги, а всього - 9110,4 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді