ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/682/23 Номер провадження 22-ц/814/763/24Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Чумак О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 28 серпня 2023 року, постановлене суддею Зуб Т.О. (повний текст складено 04 вересня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

26.03.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 30.12.2022 позичив ОСОБА_2 4 044,58 дол. США, що підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником, зі строком виконання зобов`язання до 01.02.2023. Після настання дати повернення позики відповідачка ОСОБА_2 своїх зобов`язань за розпискою не виконала, вимоги повернути кошти ігнорує. Із наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу в розмірі 4 044,58 дол. США та 3% річних, що склали 16,28 дол. США.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 28.08.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що між сторонами існували трудові правовідносини, зокрема, з приводу відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання ним трудових обов`язків роботодавцю, а тому у задоволенні позову слід відмовити, оскільки такі правовідносини виникли не з договору позики.

Позивач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, доводить, що надав у борг відповідачці грошові кошти у розмірі 4 044,58 дол. США, про що останньою, в присутності двох свідків, складено розписку. Відповідачка жодним чином не заперечувала складання розписки та існування боргу, як і необхідності у його поверненні, а навпаки, перепрошувала, що підтверджується телефонною перепискою сторін.

Заперечує висновки суду першої інстанції про те, що грошові кошти, зазначені в розписці відповідач від позивача не отримувала, як такі, що суперечать вимогам ст.ст.1047, 1049 ЦК України та позиції Верховного суду, сформованій у справах №464/3790/16-ц від 16.01.2019, №176/2967/13-ц від 19.09.2019, №388/1354/17-ц від 16.01.2019.

Вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях висновки суду першої інстанції, що грошові кошти, зазначені у розписці є не позикою, а нестачею у ТОВ «Грейс-Агро», де позивач є директором, а відповідачка менеджером та, за відсутності посилань у розписці на попередні домовленості та зобов`язання сторін, вважає безпідставним застосування судом до спірних правовідносин положень ст.1053 ЦК України. Тоді як наведена районним судом позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №340/385/17 від 27.11.2019 застосована ним вибірково.

12.01.2024 ОСОБА_2 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначає, що із 22.09.2021 по 30.12.2022 працювала менеджером по збуту ТОВ «Грейс Агро», директором якого є ОСОБА_1 . Під час інвентаризації на підприємстві було виявлено нестачу у розмірі 4 044,58 дол. США, із урахуванням інфляції на момент написання розписки. Остання була складена нею примусово разом із заявою про звільнення, а свідки, які зазначені у розписці, є бухгалтером та менеджером цього ж підприємства. Заперечує факт реальної передачі коштів у борг та доводить, що сума такої позики є ніщо інше як неповернення коштів за товар одним із клієнтів товариства.

В обґрунтування дотримання відповідачем строку на подачу відзиву, остання посилається на те, що апеляційна скарга отримана нею 29.12.2023, що підтверджується трекінгом відправлення «Укрпошта» №035. Відтак, апеляційна скарга подана відповідачем 12.01.2024, тобто у 15-ти денний строк, визначений в ухвалі суду від 02.11.2023, а тому підстав для залишення відзиву без розгляду, як заявляє позивач, колегія суддів не вбачає.

21.01.2024 позивач надіслав до апеляційного суду письмові пояснення у яких підтримав доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що із 22 вересня 2021 року ОСОБА_2 працювала менеджером зі збуту на ТОВ «Грейс Агро», директором якого є ОСОБА_1 , та 30 грудня 2022 року звільнена з роботи за власним бажанням, що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ./а.с.36-37/

30 грудня 2022 року ОСОБА_2 складено розписку, за змістом якої нею підтверджено отримання в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 044,58 дол. США. Вона зобов`язується повернути отримані грошові кошти у повному обсязі до 01.02.2023. У разі неповернення нею у строк до 01.02.2023 у повному обсязі суми боргу, зобов`язується сплачувати щомісячно до 01 числа кожного місяця 3% від неповерненої суми боргу. Грошові кошти в сумі 4 044,58 дол. США отримані нею 30.12.2022. Боргова розписка написана у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які під підпис підтвердили факт передачі грошових коштів./а.с.23/

До матеріалів справи приєднана телефонна переписка користувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 /а.с.77-82/

28.08.2023 у суді першої інстанції допитано свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила факт передачі коштів./а.с.126-129/

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що договір позики, на який посилається позивач, фактично між сторонами не укладався, а виниклі між сторонами правовідносини не є позиковими та не регулюються нормами права, на які посилався позивач.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі№6-996цс17.

Суд першої інстанції викладені норми матеріального права правильно застосував та, визначивши характер взаємовідносин між сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що договір позики, на який посилається позивач, фактично між сторонами не укладався, а виниклі між сторонами правовідносини не є позиковими та не регулюються нормами права, на які посилався позивач.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного трактування норм права щодо природи зобов`язання на власну користь. Твердження позивача, що відповідачка жодним чином не заперечувала складання розписки та існування боргу, спростовуються її поясненнями наданими суду, де вона пояснила, що із 22.09.2021 по 30.12.2022 працювала менеджером по збуту ТОВ «Грейс Агро», директором якого є ОСОБА_1 . Факт складання розписки зумовлений виявленою нестачею на підприємстві, розмір якої у розписці визначено як суму позики, яку вона не отримувала, але вимушена була її написати разом із заявою про звільнення.

Такі пояснення відповідачки узгоджуються із матеріалами справи, які підтверджують перебування сторін у трудових відносинах, факт складання розписки у день звільнення та її підписання свідками, працівниками підприємства, а також телефонною перепискою між користувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , де остання повідомляла ОСОБА_1 , що чекає кошти від боржника за товар.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом позиції Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Із огляду на фактичні обставини справи та наявні докази, застосовуючи «баланс вірогідностей», колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо існування між сторонами зобов`язання на умовах договору позики.

Так, цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Отже, за відсутності у відповідачки волевиявлення на укладення договору позики, створення видимості укладення якого має на меті відшкодування нестачі роботодавцю, виниклі між сторонами правовідносини не є позиковими та не регулюються нормами права, на які посилався позивач.

При цьому не допускаються показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину, а наведена позивачем практика Верховного Суду сформована з відмінних фактичних обставин. Тоді як з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у справі №725/8953/21 від 06.11.2023.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень висновків районного суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 28 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01.02.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

О.В. Чумак