Справа №695/3636/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 року Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Кваші І.М.,

секретаря судового засідання - Дем`яненко Н.М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Чорнобай цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за набувальною давністю.

Мотивує позов тим, що 05 липня 1968 року вона та ОСОБА_5 одружились. Від початку укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 почали спільно проживати у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на зазначений жиловий будинок з господарськими та побутовими будівлями. Згідно заповіту ОСОБА_5 від 19.11.1990 року усе своє майно, включаючи будинок він заповідав своєму синові ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_4 . Чорнобаївською нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу, син подав заяву про прийняття спадщини. Подальших дій щодо реєстрації спадкового майна за собою ОСОБА_4 не вчиняв та до теперішнього часу цей будинок не зареєстрований за ОСОБА_4 . Позивач продовжує проживати у цьому будинку. Він знаходиться в її постійному користуванні. ОСОБА_3 сплачує за нього всі необхідні платежі. Приміщення будинку утримується в доброму житловому стані. Вона проводить ремонт будинку та господарських споруд. ОСОБА_3 перебуває в доглянутому, придатному для постійого проживання стані. Фактичне місце перебування відповідача невідоме. Після звернення з заявою про відкриття спадкової справи ОСОБА_4 до будинку не з`являвся, належним йому будинком не користується, не сплачує за нього жодних платежів, не бере участі в його утриманні.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2023 року відкрито провадження по даній справі, постановлено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с. 34).

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього надійшла заява про визнання позову. Просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_4 позовні вимоги визнає, просить їх задовольнити. Прибути в судове засідання не має можливості, оскільки проживає в м. Ровеньки, Луганської області. На даний час місто перебуває на окупованій території. У зв`язку з цим відповідач позбавлений можливості прибути до нотаріальної контори для оформлення необхідних документів щодо спадщини.

Виходячи з приписів ст. ст. 43, 223 ЦПК суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників, які не з`явилися.

Суд, вислухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про одруження (російською мовою) 05 липня 1968 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали шлюб. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_3 . (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть, а.с. 7).

За життя, а саме 19 листопада 1990 року ОСОБА_5 склав заповіт, в якому належний йому жилий будинок і все майно, яке б воно не було, з чого б не складалось, яке залишиться на час його смерті заповів своєму сину - ОСОБА_4 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №31330413 після смерті ОСОБА_5 в Чорнобаївській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу (а.с. 9).

За клопотанням сторони позивача суд витребував у Чорнобаївській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 (а.с. 46-50).

У цій спадковій справі міститься заява ОСОБА_4 від 10 серпня 2012 року про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 .

Також у справі міститься заява ОСОБА_3 , у якій вона зазначила, що як непрацездатна не претендує на виділ обов`язкової частки у спадковому майні (ст. 1241 ЦК України). На частку в спільному майні подружжя ОСОБА_3 не претендувала, оскільки майно було особистою власністю померлого (а.с. 50).

А відтак, суд приходить до висновку, що спадкоємцем померлого ОСОБА_5 , який прийняв спадщину у встановлений законом спосіб та строк, є його син - ОСОБА_4 - спадкоємець за заповітом.

Позивачем надано копію Технічного паспорта на спірний житловий будинок садибного типу (а.с. 10-13).

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №346848149) станом на 17 вересня 2023 року відомості щодо будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні (а.с. 15).

Зі спадкової справи вбачається, що свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям ОСОБА_5 не видавались.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року, справа N 463/6829/21-ц.

Отже, хоч ОСОБА_4 і не отримав свідоцтва про право на спадщину щодо спірного будинку, вважається таким, що успадкував його, і є його власником.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Іркліївської сільської ради №127 від 16 серпня 2023 року ОСОБА_3 дійсно зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 16).

З паспорта ОСОБА_3 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29 серпня 1991 року (а.с. 5).

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Таким чином набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є відповідач, а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, добросовісним.

Крім того, суд наголошує, що давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не могла знати про власника цього майна.

Також суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, що спірний будинок належав (або числився) за спадкодавцем ОСОБА_5 .

Крім цього, не підтверджено доказами, що ОСОБА_3 будучи зареєстрованою в спірному будинку з 29 серпня 1991 року, з цього часу саме володіла цим будинком (фактично проживаючи) протягом 10 років.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При складенні рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 10, 11-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задовленні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2 .

Суддя І.М. Кваша