ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 381/2675/23
Провадження № 2/362/466/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участю секретаря Тельнової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без фіксування технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних,

в с т а н о в и в:

05.09.2023 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області від Фастівського міськрайонного суду Київської області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, в якій він просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 11 700 грн. заборгованості за договорами позики від 16 вересня 2022 року та 23 вересня 2022 року, 3% річних в сумі 228,05 грн. та збитків від інфляції в сумі 548,10 грн. судові витрати у сумі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3500 грн. покласти на відповідачку.

В обґрунтування позову зазначав, що по домовленості з Відповідачкою ОСОБА_2 (яка є колишньою дружиною Позивача) в вересні 2022 року вирішили влаштувати відпочинок дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_4 , при цьому домовилися, що проживання в готелях буде оплачуватися кожним із них окремо.

Однак по приїзду у Карпати виявилося що у Відповідачки відсутні кошти для оплати проживання в готелях і вона звернулася до Позивача з проханням позичити її кошти.

16.09.2022 року відповідачка отримала від Позивача 8500 грн., що підтверджується власноручно написаною нею розпискою. Вказані грошові кошти відповідачка зобов`язувалася повернути протягом 1 місяця.

Крім того, 23.09.2022 року Відповідачка отримала від Позивача 3200 грн., що підтверджується власноручно написаною нею розпискою. Вказані грошові кошти, Відповідачка зобов`язувалася повернути протягом 1 місяця.

Таким чином, Відповідачка отримала від Позивача 11 700,00 грн.

Станом на 14.06.2023 року Відповідачка свої зобов`язання не виконала, грошові кошти у сумі 11 700,00 грн. не повернула. Відповідачка на неодноразові звернення Позивача з приводу повернення коштів не реагує, в категоричній формі відмовляється їх повертати, через що він змушений звертатися до суду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю (а.с.21-22).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу строку протягом десяти днів з дня її отримання для усунення недоліків позову (а.с.30-31).

22.09.2023 року на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивач направив позовну заяву в новій редакції з усунутими недоліками (а.с.33-40).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні (а.с. 42).

03.11.2023 року до суду від ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заначила, що в своєму позові позивач, який є батьком неповнолітньої дитини, яка проживає з Відповідачкою і знаходиться на її повному матеріальному утримані, просить суд стягнути з Відповідачки борг на основі розписок, а саме: суму в розмірі 8500,00 грн. боргу на 14.06.23р. та суму в розмірі 3200.00 грн. боргу на 14.06.23р. Сума боргу з урахуванням інфляції станом на 14.06.23р. становить 9067,25 грн. Сума боргу з урахуванням інфляції станом на 14.06.23р становить 3409.35 грн. Станом на 14.06.2023р. 12476,60 грн. Судовий збір 1073,60 грн. Витрати на правову допомогу 3500,00 грн. В наслідок війни в Україні найсуттєвіших змін серед договірних правовідносин під час дії правового режиму воєнного стану зазнали відносини за договорами позики. Законом від 15.03.2022 p. № 2120-ІХ унесено низку змін до Цивільного кодексу України, а також законів "Про банки та банківську діяльність", "Про споживче кредитування" та "Про іпотеку". Під час воєнного стану та протягом 30 днів після його закінчення (скасування) з кредитор суттєво обмежується в правах. Зокрема, він не вправі: збільшувати відсоткову ставку (виняток - коли змінна відсоткова ставка закріплена договором); нараховувати штрафи, пені. З % річних, інфляційні втрати або накладати інші види відповідальності в разі прострочення внесення платежів; вимагати погашення боргу в повному обсязі або ще гірше - достроково (коли в договорі передбачені певні конкретні строки погашення); іпотекодержатель не може протягом цього періоду набути права власності на предмет іпотеки, продати відповідний об`єкт нерухомості, виселити з нього мешканців. Фактично позичальнику надають можливість не обслуговувати свій кредит (не вносити платежі згідно з графіком), і жодних штрафних санкцій за це не буде. Щодо обставин справи зазначає, щодля поїздки до Карпат їй дійсно були потрібні кошти, про що вона завчасно повідомила Позивачу. Останній запропонував не звертати уваги на фінансові затрати які зобов`язувався взяти на себе оскільки він знає про необхідність погашення заборгованості по аліментам згідно виконавчого впровадження № 362/5623/17 від 26.10.2017 року при вчасних сплатах яких вона б могла орендувати там житло та харчування. Позивач повідомив, що частково погасить заборгованість по аліментам згідно виконавчого впровадження № 362/5623/17 при умові, якщо вона напише письмову розписку під його піддиктовку, оскільки у неї не було іншого вибору де взяти кошти для святкування Дня народження донечки вона погодилась на його умови. Позивач перерахував ОСОБА_2 , аліменти на депозит виконавчої служби Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУМЮ згідно виконавчого впровадження № 362/5623/17 від 26.10.2017 року. Перше зарахування відбулося 16 вересня 2022 року через виконавчу службу на суму: 7960,00 грн., друге зарахування відбулося 28 вересня 2022 року на суму: 7960,00 грн., на карту Приватбанк Відповідача. Тобто вона отримала аліменти на утримання дитини на картку Приватбанку, а фактичної передачі грошей не відбулось, крім аліментів від Позивача. Але на даний час Позивач від Відповідача вимагає повернути аліменти. По факту після написання розписок 16.09.2022 року та 23.09.22, вона не отримала грошей від Позивача ОСОБА_1 . Позивач не передав на руки Відповідачу гроші, тобто фактичної передачі грошей не відбулось. Доказів фактичної передачі грошей Позивач не надає. Крім того, в змісті розписок чітко прослідковується призначення коштів за поточний вересень місяць тобто 2022 року, оскільки отримувачем коштів за аліментами донечки є саме ОСОБА_2 , тому правова природа розписок говорить про отримання саме коштів по аліментах. Щодо застереження про повернення цих коштів протягом місяця, це була примусова умова Позивача яку він наполягав написати при якій він погодився перераховувати кошти до ДВС. Він мотивував таку умову як значно більший обсяг аліментів які він нібито повинен був сплачувати в цьому місяці, а тому частину цих коштів він хотів забрати назад скориставшись розписками. Враховуючи викладене вище, зобов`язальна умова про повернення коштів була написана нею під психологічним примусом Позивача через ризик невлаштування подарунку для донечки щодо відпочинку в ОСОБА_4 . Враховуючи викладене вище, вказані розписки мають характер та ознаки ст.235 ЦК України удаваного правочину, а насправді має місце правовідношення щодо погашення аліментів в розрізі виконавчого провадження. Також звертає увагу суду, про що зазначає сам Позивач в своїй заяві, що ним витрачались кошти під час відпочинку в ОСОБА_4 влаштованого до дня народження їх спільної доньки. Тобто Позивач по суті визнає, що кошти потрібні були для спільного сімейного використання для доньки. Таким чином, згідно ст. ст. 180, 181 СК України позивач виконував батьківське зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Крім того Позивач, колишній її чоловік, але після розірвання шлюбу поділ майна ще не відбувся. Також просила суд врахувати той (факт, що на повному її утримані знаходиться неповнолітня дочка Позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а Позивач платить мінімальний розмір аліментів 2000,00 грн. на місяць вже майже 1,5 року. Не зважаючи на великі доходи від підприємницької діяльності і купівлю дорогого авто вартістю майже 2 000 000,00 грн., яким Позивач постійно користується. По факту Позивач (приховує свої реальні доходи), має великі борги по аліментах та займається шахрайством, ухиляючись від сплати реального розміру аліментів. З наведеного вважає, що Позивач маніпулює подавши даний позов до суду, хоча сам має заборгованість по аліментам перед Відповідачкою. Вводить суд в оману, що він передавав Відповідачці кошти за розписками, передачі коштів не відбулося. Доказів передачі коштів Позивач не надав (а.с. 53-64).

Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила.

23.11.2023 року представник позивача, адвокат Мельник А.І. подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи оригінали розписок від 16.09.2022 року та від 23.09.2022 року, ордер від 23.11.2023 року, договір про надання правової допомоги від 21.11.2023 року, акт виконаних робіт від 23.11.2023 року та платіжне доручення про оплату за послуги адвоката у розмірі 4020,10 грн. (а.с.68-74).

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином (а.с. 67).

ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином.

Враховуючи, що клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи відзив відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 16.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8500 грн., із зобов`язанням повернути грошові кошти протягом місяця, про що свідчить письмова розписка від 16.09.2022 року (а.с.73, 9, 11).

23.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3200 грн., із зобов`язанням повернути грошові кошти протягом місяця, про що свідчить письмова розписка від 23.09.2022 року (а.с. 74, 10, 12).

Судом також встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що також не заперечувалось сторонами, від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На виконанні у виконавчої служби Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУМЮ перебуває виконавче провадження № 362/5623/17 від 26.10.2017 року щодо сплати аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57-64).

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня, 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.

Отже, вже сам факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики, розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18(провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (26 квітня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 753/1349/20(провадження № 61-14052св21).

В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Відповідач у встановленому законом порядку договори позики не оспорювала.

Як встановлено судом, що 16.09.2022 року та 23.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики у вигляді розписки, відповідно до яких ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8500 грн. та 3200 грн, із зобов`язанням повернути грошові кошти протягом місяця.

Так, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договорів позики та його умов представлені оригінали розписок позичальника від 16.09.2022 та від 23.09.2022, які своїм змістом, посвідчують отримання від позикодавця коштів в розмірі 8 500 грн та 3200,00 грн та містять зобов?язання повернення зазначених коштів протягом місяця (а.с.73, 74).

З приводу доводів відповідачки про те, що правовідносини між нею та позивачем не засновані на договорі позики, а носять інший характер, то суд звертає увагу на те, що факт отримання позики нею особисто підтверджено борговими розписками, а щодо банківських платіжних документів про переказ грошових коштів у сумі 7 960,00 та 7 960,00, то вони підтверджують факт зарахування зазначених коштів у порядку виконання рішення в іншій справі № 363/5623/17, при цьому відповідачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що отримані за вказаними розписками, які вона зобов`язалась повернути протягом місяця за своєю природою є аліментами на утримання дитини.

Факт укладення договору позики та його реальність відповідачка не спростувала, оскільки в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яку відповідачка не спростувала, договір позики не оспорила як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість, в тому числі, із підстав вчинення правочину під психологічним примусом, на що посилалася у відзиві.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що договір позики у спірних правовідносинах мав іншу правову природу.

Встановивши, що відповідачка на підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів написала власноруч розписки, у яких зобов`язалася повернути отримані в позику суми коштів, отже між сторонами спору виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорі позики, з огляду на дійсність такого договору, неоспорення відповідачкою його умов у встановленому законом порядку, а також враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачкою своїх обов`язків з повернення грошових коштів у встановлений договором строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми неповернутого боргу у розмірі 11 700 грн.

Крім того, позивач у позовній заяві також просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3% річних в сумі 228,05 грн. та збитків від інфляції в сумі 548,10 грн.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідальність у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат є особливим видом відповідальності, яка передбачена не договором, що укладається на розсуд сторін, а законом.

Таким чином, за змістом наведеної норми нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, що належать до сплати кредиторові.

Позивачем нараховано суми сплати 3% річних та інфляційних за прострочення грошового зобов`язання. Їх розміри, відповідно до наданого Позивачем розрахунку становлять 228,05 грн. 3% річних за період з 23.10.2022 року по 14.06.2023 року та інфляційні втрати за період з 23.10.2022 року по 14.06.2023 року в розмірі 548, 10 грн.

Відповідач, заперечуючи щодо стягнення з неї 3% річних та інфляційних за прострочення грошового зобов`язання посилається на Закон України від 15.03.2022 p. № 2120-ІХ унесено низку змін до Цивільного кодексу України, а також законів "Про банки та банківську діяльність", "Про споживче кредитування" та "Про іпотеку". Під час воєнного стану та протягом 30 днів після його закінчення (скасування) з кредитор суттєво обмежується в правах. Зокрема, він не вправі: збільшувати відсоткову ставку (виняток - коли змінна відсоткова ставка закріплена договором); нараховувати штрафи, пені. 3 % річних, інфляційні втрати або накладати інші види відповідальності в разі прострочення внесення платежів; вимагати погашення боргу в повному обсязі або ще гірше - достроково (коли в договорі передбачені певні конкретні строки погашення); іпотекодержатель не може протягом цього періоду набути права власності на предмет іпотеки, продати відповідний об`єкт нерухомості, виселити з нього мешканців. Фактично позичальнику надають можливість не обслуговувати свій кредит (не вносити платежі згідно з графіком), і жодних штрафних санкцій за це не буде.

Судом враховується, що згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 23.10.2022 року по 14.06.2023 року за договорами позики, враховуючи положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на його користь позивача 3% річних та інфляційних втрат відсутні, отже в задоволенні вимог у цій частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково то стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1048, 33 грн.

Щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з вимогами ч.1 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

За змістом п.1 ч .2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

До клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу позивачем наданофото копію договору №1 про надання правової допомоги від 05.06.2023 року, фото копію акту виконаних робіт від 14.06.2023 року (а.с.13-15), також додано договір №4 про надання правової допомоги від 21.11.2023 року; ордер про надання правничої допомоги Серії ВХ №1056480 від 21.11.2023 року; акт виконаних послуг від 23.11.2023 року; та платіжну інструкцію від 21.11.2023 року у розмірі 4020, 10 грн (а.с.69-72).

Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем коштів в розмірі 3500 грн. на підставі копії договору №1 про надання правової допомоги від 05.06.2023 року, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, а також належним чином копії договору.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3500 грн.

Відповідно до ч.5 та ч.6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачкою не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до договору №4 про надання правової допомоги від 21.11.2023 року.

А тому, судом встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу на підставі договору №4 про надання правової допомоги від 21.11.2023 року встановленої у фіксованому розмірі 4000 грн. є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг.

Дослідивши всі надані сторонами докази, враховуючи походження вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, щорозмір витрат на правничу допомогу на підставі договору №4 про надання правової допомоги від 21.11.2023 року встановленої у фіксованому розмірі 4000 грн., який сплачений позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією від 21.11.2023 року (а.с.69) є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, представником позивача підтверджено належними доказами понесені позивачем витрати на надану йому правову допомогу у розмірі 4 000 грн., та враховуючи, що судом у задоволенні позову задоволено частково, розмір понесених позивачем витрат підлягає стягненню з відповідача, тому в цій частині вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 202, 204, 207, 625, 639, 1046, 1047, 1050, 1051 ЦК України, статтями 12, 13, 76-79, 81, 82, 44, 137, 141, 247, 258, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 19.09.2023 року та 23.09.2023 року в розмірі 11 700 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1048 грн. 33 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті правової допомоги адвоката у розмірі 4 000 грн.

У задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Текст рішення виготовлено 02.02.2024 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко