Справа № 138/3526/23
Провадження №:2/138/196/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2024 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі головуючого судді Київської Т.Б., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Коллект Центр» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.08.2019 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики № та отримання кредиту згідно заявки-анкети на умовах пропозиції на укладення електронного договору позики № від 19.12.2019, що підписаний в електронній формі відповідачем, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором № від 27.08.2019. 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі і за вказаним договором позики. Таким чином, позивач наділений право вимоги до відповідача.

ОСОБА_1 умови договору не виконує та заборгованість по кредиту, комісії та процентах не повертає. За таких підстав у відповідача виникла заборгованість у розмірі 180275,00 грн., однак позивач зазначає, що враховуючи принцип розумності, співмірності та пропорційності просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором в загальній сумі 119900,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07.12.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Представник позивача, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав.

Відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження разом з позовом та доданими до нього документами. Вказаною ухвалою суду відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов, однак таким правом не скористався. Будь-яких заяв, клопотань та заперечень суду не подав. Зважаючи на викладене суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, подані позивачем докази, суд приходить до такого висновку.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що 27.08.2019 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № . Відповідно до умов якого, зокрема, товариство надало позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а позичальник зобов`язався отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами (а.с.4-6).

Також, п.1.2. вказаного вище договору визначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договором 36 місяців з дня підписання договору. Загальний розмір кредитної лінії 20000,00 грн. (п.1.5). Максимальна відсоткова ставка, що нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості становить 1,75% (п.1.6).Максимальна реальна річна ставка за кредитом становить 638,75% (п.1.10.2).

Пунктом 7.5 договору сторони погодили, що підписання товариством договору, додаткових угод та додатків до договору, повідомлень, вимог та інших документів відбувається шляхом використання факсимільного відтворення аналога підпису уповноваженої особи та відбитку печатки товариства, нанесених за допомогою засобів механічного або іншого копіювання.

В матеріалах справи наявна заявка-анкета на отримання кредиту від 29.12.2019, відповідно до змісту якої, відповідач просив надати йому кредит у розмірі 10000,00 грн. з терміном погашення кредиту 30 днів, а також зазначено анкетні відомості про позичальника, зокрема, прізвище ім`я по батькові, дата народження, РНОКПП, серія та номер паспорта, адреса реєстрації, номер мобільного телефону, місце роботи та дохід (а.с.8).

Як слідує з пропозиції та акцепту оферти на надання 8 траншу кредиту згідно заяки-анкети № від 29.12.2019 в рамках вказаного вище договору позики відповідачу було надано кредит у розмірі 10000,00 грн. Строк користування 30 днів (а.с.7-8).

Згідно довідки про ідентифікацію, ОСОБА_2 був ідентифікатований ТОВ «Інфінас» та акцепт договору підписаний одноразовим ідентифікатором 8s7w2q, дата відправлення ідентифікатора позичальнику та його введення і відправлення кредитору 29.12.2019, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор НОМЕР_1 (а.с.8 зворотній бік).

Як стверджує позивач у своєму позові, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.

На підтвердження суми заборгованості відповідача за договором № від 27.08.2019 позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 27.08.2019 по 09.11.2023 (а.с.19-21), з якого вбачається, що заборгованість відповідача становить 180275,00 грн, з яких: 10000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 170275,00 грн.- сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1 частини 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону) електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст.11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченомуст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомуст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно ст.12 Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що договір позики № від 27.08.2019, укладений між позивачем та відповідачем, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Порядок звернення за отриманням фінансового кредиту, порядок надання фінансового кредиту та порядок нарахування відсотків, повернення кредиту передбачено у Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM» затверджені наказом №11/1 від 11.05.2019 директора ТОВ «Інфінас» (а.с.9-13).

Так, пунктом 6.5 правил передбачено, що товариство надає фінансовий кредит позичальнику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в особистому кабінеті позичальника та заявці або через системи грошових переказів.

Разом з тим, відомості про платіжну картку на яку відповідач просить здійснити переказ кредитних коштів у заяві-анкеті на отримання кредиту від 29.12.2019 відсутні, як і відсутні у самому договорі позики від 27.08.2019.

Як доказ перерахування кредитних коштів відповідачу позивач надає квитанцію (номер операції №45616740) зі змісту якої слідує, що сума коштів у розмірі 10000,00 грн. була перерахована на картку № НОМЕР_2 (а.с.14). Втім, як вже зазначалось вище, матеріли справи не містять доказів зазначення відповідачем відомостей про платіжну картку на яку він бажає отримати кредитні кошти. Більш того, у вказаній квитанції відсутні ідентифікуючі відомості про те, кому саме були переховані кошти.

З аналізу відомостей, які містяться у вказаній вище квитанції та згідно якої, як стверджує позивач на картку відповідача було перераховано кошти згідно договору № у розмірі 10000,00 грн., суд дійшов висновку, що така квитанція не може бути прийнята як належний, достовірний та достатній доказ перерахування відповідачу коштів відповідно до умов договору позики, оскільки будь-яких доказів того, що вказана банківська картка відкрита на ім`я відповідача та належить йому, матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч. 1 ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту . Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.

Разом із тим, позивачем ТОВ «Коллект Центр» не надано доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів щодо укладеного кредитного договору № від 27.08.2019.

Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) за вказаним кредитним договором.

Суд зауважує, що відсутність в матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом.

Крім того, що стосується переходу права вимоги до ТОВ «Коллект центр», суд зазначає наступне.

Так, 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №14/07/21 відповідно до умов якого, зокрема, первісний кредитор зобов`язався відступити право грошової вимоги, а фактор зобов`язався, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом та боржниками. За цим договором клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників (а.с.22-24)

Як слідує з реєстру боржників до договору факторингу №14/07 від 14.07.2021, а також витягу з нього, ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № від 27.08.2019 (а.с.24-26).

10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» уклали договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до умов якого, зокрема, первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору належні йому, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках №1 та №3 до цього договору (Реєстр Боржників). Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за договорами позики відповідно до умов цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 5312491,59 грн. (а.с.27-29).

Як слідує з реєстру боржників до договору №10-01/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, а також витягу з нього, ТОВ «Коллект Центр» отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № від 27.08.2019 (а.с.30-32).

Крім того, пунктом 8.2.2. вказаного вище договору передбачено, що первісний кредитор протягом 10 робочих днів з дати відступлення прав вимоги, в порядку та відповідно до цього договору, у спосіб, визначений законодавством, повідомити боржників про факт відступлення права вимоги за договорами позики та про передачу персональних даних боржників.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до положень ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Разом з тим, доказів того, що ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» повідомили відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні та надали йому докази переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні в матеріалах справи відсутні, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачу відомо про наявність зобов`язання саме перед позивачем, як кредитором. Крім того, матеріали справи не містять доказів оплати за договором факторингу №10-01/23 укладеним між позивачем та ТОВ «Вердикт Капітал» на час або після його укладення, тобто докази, які б підтверджували належність виконання сторонами договору своїх зобов`язань.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

За вказаних обставин, аналізуючи докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № є недоведеними належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, а також не надано доказів того, що відповідачу відомо про наявність зобов`язання саме перед позивачем, як кредитором, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладене вище та керуючись ст.3, 11-12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 512, 516, 517, 525, 526, 527, 530, 626, 629, 1048-1050 ЦК України, ст. 7, 12, 76-81, 89, 178, 259, 263-265, 273, 275, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», Код , місцезнаходження: 01133, вул.Мечнікова, 3, офіс 306, м.Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.Б.Київська