Справа № 308/5605/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

за участі :

представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Данило Ю.Ю.

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород матеріали цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») в особі уповноваженого представника Сафір Ф.О. звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 02.10.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір MKMOGA00000267, згідно якого банк надав ОСОБА_3 , а остання отримала суму кредиту у розмірі 45 000,00 Доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановленому договором, з кінцевим терміном повернення 01.10.2027 року. За умовами кредитного договору від 02.10.2007 року, ОСОБА_3 зобов`язана була щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки , згідно умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, відповідачі по справі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позивач зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року. Однак, відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує. ОСОБА_3 порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом. Вимогу Банку про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, відповідачем залишено без задоволення.

Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором MKMOGA00000267.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 08.04.2015 р. складає 174 375,43 дол. США, з яких:

-44966,21 доларів США заборгованість за кредитом;

-38117,48 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

-6210,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-76768,02 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

-10,64 доларів США штраф (фіксована частина);

-8303,09 доларів США штраф (процентна складова); яку позивач просило стягнути на його користь із відповідачів в солідарному порядку.

В ході розгляду справи, 03.06.2019 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву відповідно до якої зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 54642,86 доларів США.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 17.04.2019 року має заборгованість 236 167,84 доларів США, яка складається з наступного:

-35773,04 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-37622,09 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-160162,70 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

Позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 121 616,60 доларів США яка складається з наступного:

-35773,04 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-37622,09 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-45611,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 10.12.2016 по 17.04.2019 р.;

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором MKMOGA00000267 між АТ КБ «Приватбанк» та нижчевказаними фізичними особами було укладено:

-Договір поруки, укладений з поручителем ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 .

Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором MKMOGA00000267.

Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 121 616,60 доларів США, що за курсом 26,72 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2019 року складає 3249595,55 грн. станом на 17.04.2019 р. за кредитним договором MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року, яка складається з наступного:

-35773,04 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-37622,09 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-45611,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 10.12.2016 по 17.04.2019 р.

17.01.2018 року представник відповідачів подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказав на те, що за наслідками ознайомлення з розрахунком заборгованості до кредитного договору, доданого до позовної заяви, вбачається, що позивачем без погодження з ОСОБА_1 були внесені істотні зміни в кредитний договір від 02.10.2007 року, а саме змінено ( збільшено) відсоткову ставку за користування кредитом. Таким чином розмір грошових зобов`язань ОСОБА_3 збільшився перед ПАТ КБ «Приватбанк», а отже і грошові зобов`язання та обсяг відповідальності збільшились без згоди поручителя. Зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Представник вказує на те, що відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж з боку ОСОБА_3 зазначений датою 29.05.2009 року. Усі інші дати зазначаються до 29.05.2009 року. Вважає що строк позовної давності сплинув 29.05.2012 року, а Банк звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом лише в травні 2015 року, що є підставою для відмови у позові. Зазначив, що банк не має права стягувати одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобов`язань, оскільки подвійна цивільна відповідальність заборонена ст. 61 Конституції України. Вказав, що якщо за договором поруки передбачений строк її дії «до повного припинення зобов`язань боржника», то строк «чинності поруки» все одно складає шість місяців з моменту обов`язку боржника виконати основне зобов`язання. Зазначив, що розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні застосовуються принципи розумності та справедливості. Вказав, що кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону. У зв`язку з наведеним просив суд відмовити повністю у задоволенню позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором.

Позиція сторін справи :

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Данило Ю.Ю. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях поданих до суду 19.12.2023 року. Зазначив, що поточна заборгованість по тілу кредиту вказана позивачем станом на 16.05.2015 року не може бути предметом даного позову. В межах даної справи відповідач неодноразово заявляв про відмову в позові з мотивів застосування наслідків позовної давності. Вказав, що заборгованість за 3 роки перед поданням позову 16.05.2012 р. по тілу кредиту складала 3052,57 дол. США, а по відсоткам 15009,37 дол. США, тобто з врахуванням наслідків спливу позовної давності, просить суд відмовити в даній частині позовних вимог. Щодо заявленої пені у сумі 45611,47 дол. США за несвоєчасне виконання зобов`язань з 10.12.2016 р. по 17.04.2019 р., просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки позов пред`явлено 18.05.2015 р., а пеня нарахована за спливом 1 року після настання виконання вимоги. Також наголосив на тому, що відповідачу стало відомо про те, що АТ «Приватбанк» 13.10.2016 року в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки зареєстрував за собою право власності на квартиру, що належала ОСОБА_3 та була передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору. Просить суд врахувати, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Таким чином, перереєстрація на баланс банку іпотечного майна має наслідком припинення зобов`язань за кредитним договором. При цьому немає підстав для подання будь-яких заяв з цього приводу боржником, адже закон в даному порядку встановлює недійсність будь-яких інших вимог імперативно. Представник наголосив на тому, що про ці обставини банк знав, однак не повідомив ні відповідача , ні суд, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача . Просив суд не розглядати подане ним клопотання про закриття провадження.

Відповідач ОСОБА_1 в призначене судове засідання повторно не з`явилася будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в призначене судове засідання повторно не з`явилася будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Заяви, клопотання Дана справа знаходилась у провадженні судді Микуляк П.П.

10.11.2016 р. призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №308/5605/15-ц, у зв`язку з тим, що суддя ОСОБА_4 звільнений з посади судді.

Дана справа передана судді Монич О.В. 18.09.2018 р. призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №308/5605/15-ц, у зв`язку з тим, що суддя ОСОБА_5 звільнена з посади судді.

Дана справа передана судді Бенца К.К.

03.06.2019 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву до справи №308/5605/15-ц. 21.04.2021 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

02.06.2021 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

18.02.2022 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

13.07.2022 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

06.10.2022 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

09.12.2022 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

08.02.2023 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

30.05.2023 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання.

18.08.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

04.09.2023 року представник позивача подав до суду клопотання про відкладення судового засідання. 17.11.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду заяву про закриття провадження у справі.

19.12.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

28.12.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято справу до свого провадження суддею Бенца К.К.

Заслухавши вступне слово представника позивача, вступне слово представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 02.10.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір MKMOGA00000267, згідно якої банк надав ОСОБА_3 , а остання отримала суму кредиту у розмірі 45000,00 Доларів США на споживчі цілі , а також у розмірі 9642,86 Доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше - 01.10.2027 року. За умовами кредитного договору від 02.10.2007 року, ОСОБА_3 зобов`язана була щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 560,42 Доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, винагороди , а також інші витрати згідно кредитного договору, що стверджується кредитним договором MKMOGA00000267 від 02.10.2007 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с.12-14, Т.1)

Відповідно до п.2.2.2 кредитного договору MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року позичальник зобов`язався сплатити банку відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1., 2.3.1, 2.3.2., 2.3.3., 3.1., 3.2. даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не підніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 отримала суму кредиту у розмірі 45000,00 Доларів США, що стверджується заявою на видачу готівки №3 від 02.10.2007 р. ( а.с. 15,Т.1)

Як встановлено судом, 02.10.2007 року було укладено договір поруки № MKMOGA00000267 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якого остання стала поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником. Згідно умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, відповідачі по справі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. ( а.с. 16, Т.1)

Як вбачається з кредитного договору MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року , ОСОБА_3 отримала кошти від ПАТ КБ «Приватбанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності.

Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі.

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 45 000,00 доларів США, що стверджується заявою на видачу готівки ( а.с. 15), копія якої наявна в матеріалах справи.

Однак, як стверджує позивач , у порушення умов договору ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 17.04.2019 року заборгованість перед позивачем по кредитному договору MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року становить 121 616,60 доларів США яка складається з наступного:

-35773,04 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-37622,09 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-45611,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 10.12.2016 по 17.04.2019 р.;

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором, на адресу позичальника та поручителя було надіслано вимогу від 11.04.2015 р. про погашення простроченої заборгованості , а у разі несплати простроченої заборгованості вимагають дострокове повернення суми кредиту . ( а.с. 8)

Як встановлено судом згідно ордера-розпорядження від 02.10.2007 року для надання кредиту згідно з договором MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року з ОСОБА_3 на суму 45 000,00 доларів США було здійснено проводку 8088 на суму 45 000,00 доларів США під відсоткову ставку 11,04% річних.

Згідно висновку спеціаліста наданим аудиторською фірмою ПП «Стандарт-проф» від 30.11.2015 року встановлено, що розрахунок, поданий банком в обґрунтування позовних вимог, не відображає обрану форму погашення шляхом сплати ануїтету та містить помилки. Виявлена розбіжність в документах, що визначають заборгованість Позичальника за основним платежем (тіло кредиту) (Розрахунок заборгованості за договором та Випискою банку про погашення кредиту від 06.08.2015 року) може бути викликана умовами кредитного договору, викладеними в п.2.1.3 та 2.2.7, на виконання яких Позичальник укладає Договори страхування майна та особистого страхування, страхові платежі за якими має здійснювати банк за заявою позичальника. Але дане збільшення не підтверджується документально. А також те, що сукупна сума заборгованості станом на 16.03.2012 року складає 18347,77 дол. США, в тому числі: 12499,09 дол. США відсотки за використання кредитних коштів, 2880 дол. США комісія за видачу кредиту в розмірі 0,2% від суми такого кредиту та 2968,69 дол. США основний платіж (тіло кредиту).

Як встановлено судом з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № MKMOGA00000267 від 02.10.2007 року, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 02.10.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. зареєстрований за №2331, копія договору іпотеки наявна в матеріалах справи.

Як встановлено судом, згідно п.22 договору іпотеки визначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Згідно звіту про оцінку майна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з 3-х кімнат, станом на день оцінки 11.10.2016 року становить 875 928,00 грн.

13.10.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» зареєструвало за собою право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що була предметом іпотеки, на підставі іпотечного договору від 02.10.2007 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М., що підтверджується витягом з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №362092654 від 16.01.2024 року.

Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до імперативно встановленого правила закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (тут і надалі положення Закону України «Про іпотеку» застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).

Диспозитивність регулювання акцесорних відносин виявляється в узгодженні сторонами в договорі:

- обсягу забезпечення майнових інтересів кредитора, який може бути узгоджений сторонами у відповідному договорі;

- строку дії іпотечного договору, впродовж якого може бути здійснено суб`єктивне цивільне право кредитора та виконано обов`язок іпотекодавцем.

Відтак за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до положень статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними правовідносинами, тому на них у повній мірі розповсюджуються вимоги цивільного законодавства, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (принципи свободи договору; свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені статтею 3 ЦК України).

Зазначені вимоги повною мірою вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільстватощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. При цьому особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Зазначені принципи у кредитних правовідносинах можуть проявлятись у відповідальному відношенні кредитора до контролю за виконанням боржником своїх зобов`язань з метою недопущення створення такої заборгованості, що буде непропорційною та непосильною для боржника і поставить його в довгострокову залежність від кредитора, та в добросовісному виконанні боржником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих коштів відповідно до умов договору з метою недопущення настання неплатоспроможності кредитора за своїм зобов`язанням.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

У постанові від 22.02.2022 року справа №761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у справі №761/36873/18 вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки. Як встановлено судом, у даній ситуації у договорі іпотеки відсутній будь-який відступ від положень цивільного законодавства, а тому кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі №761/36873/18 постанова від 22.02.2022 року наголошує, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, адже такі вимоги є недійсними.

Дана правова позиція узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.02.2022 року у справі №761/36873/18.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні уточнених позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та, керуючись, ст.ст. 15, 16, 321, 391, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 19, 76-82, 89, 95, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні зменшених позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50);

Відповідач ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 );

Відповідач ОСОБА_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_4 )

Дата складання повного тексту судового рішення - 29.01.2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца