справа № 361/2637/23 головуючий у суді І інстанції Радзівіл А.Г.
провадження № 22-ц/824/279/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення наїї користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2022 року по 28 березня 2023 року в розмірі 118 251,11 грн, зобов`язання внести до її трудової книжки новий запис про звільнення з роботи з 28 березня 2023 року та вирішити питання розподілу судових витрат.

Свій позов обґрунтувала тим, що 01 травня 2021 року був укладений трудовий договір, відповідно до якого позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера управителя Приватного підприємства «КІМА». Відповідно до п.6.1. Договору, наказу про прийняття на роботу №8-к від 28 квітня 2021 року, посадовий оклад встановлений в розмірі 11 200,00 грн. До заяви про прийняття на роботу серед іншого нею була надана трудова книжка.

24 лютого 2022 року не вийшла на роботу по причині початку ведення бойових дій та відповідно необхідністю збереження свого життя та здоров`я, отже її відсутність була обумовлена поважними причинами.

Після деокупації Київської області, у квітні 2022 року відповідач в телефонному режимі повідомив позивача про її звільнення і в подальшому вона вже не була допущена до робочого місця.

Відповідач з наказом про її звільнення не ознайомив, остаточного розрахунку не провів, трудової книжки не видав. Своєчасно відповідні державні органи (податкову службу) про її звільнення відповідач не повідомив. При спробі отримати статус безробітного через застосунок «Дія» позивач отримала повідомлення про те, що вона офіційно працює в ПП «КІМА». Це позбавило позивачку на отримання допомоги по безробіттю, а відсутність трудової книжки не давало їй можливості працевлаштуватися та отримувати зарплату.

Звернення позивача зі скаргою на дії відповідача до Головного управління Держпраці у Київській області результату не дало.

В листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі. В ході розгляду справи № 361/5895/22 з`ясувалося, що до суду в якості доказів були подані документи з підробленим підписом позивача про звільнення та відомостях про виплату зарплати. Один наказ про звільнення №6-к датований 04 травня 2022 року, а інший - 06 травня 2022 року. З жодним із наказів позивач не була ознайомлена та відповідно не розписувалася.

Крім цього, тільки в ході судового засідання була надана Довідка від 24 жовтня 2022 року №0000-000015 про її дохід з 01 лютого 2022 року по 06 травня 2022 року, де також зазначалося про відсутність заборгованості по виплаті зарплати.

По факту підроблення її підпису та подачі підроблених документів подана заява до органів національної поліції та відповідно відкрито кримінальне провадження.

04 березня 2023 року на ім`я Директора ПП «КІМА» була направлена вимога про повернення трудової книжки та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога відповідачем отримана 08 березня 2023 року, відповіді на вимогу не надійшло та відповідно середню заробітну плату за час вимушеного прогулу не відшкодовано.

Оригінал трудової книжки був переданий відповідачем в судовому засіданні 28 березня 2023 року.

Відповідач датою її звільнення зазначив 06 травня 2022 року, трудову книжку повернув 28 березня 2023 року. Отже, в такому випадку новою датою звільнення є 28 березня 2023 року. При поверненні трудової книжки відповідач не виконав вимог Інструкції №58 в частині, що стосується скасування (визнання недійсним) попереднього запису про звільнення та винесення нового наказу про звільнення.

За розрахунком позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2022 року по 28 березня 2023 року становить 11 8251,11 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що при подачі позову вона надала такі докази як вимогу від 03 березня 2023 року повернути трудову книжку та докази її отримання 08 березня 2023 року відповідачем. Директор підприємства під час розгляду цивільної справи №361/5895/22 (стягнення невиплаченої зарплати) повернув трудову книжку. Отже, твердження суду першої інстанції про те що «Доказів звернення до відповідача за отримання трудової книжки позивач суду не надала» не відповідає наявним доказам справи.

В свою чергу відповідач не надав до суду належних доказів того, що позивач ухилялася від отримання трудової книжки.

Також суд першої інстанції не дослідив доказів про те, що відповідач своєчасно не повідомив відповідні державні органи (податкову службу) про звільнення позивача. Це позбавило права позивача як на отримання допомоги по безробіттю так і можливість працевлаштування на іншу роботу.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14 листопада 2023 року представником ПП «КІМА», адвокатом Цурканом М.М. направлений до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначав, що з дати звільнення - 06 травня 2022 року та до 03 березня 2023 року (майже рік) жодних дій направлених на отримання трудової книжки позивач не вживала. Тому твердження позивача, що вона була зацікавлена в отриманні трудової книжки та хотіла працевлаштуватись, однак не могла, через її відсутність, є сумнівними. Така поведінка позивача не може бути визнана добросовісною.

Оскільки позивач в день звільнення на робочому місці не перебувала, і це нею не заперечується, відповідач не мав змоги видати їй трудову книжку. Поштові відділення в той час не працювали та й згоди ОСОБА_1 про направлення їй трудової книжки поштою, не було. Її було повідомлено в телефонній розмові, що підприємство працює та повідомлено час, коли можливо отримати трудову книжку. Однак, за отриманням трудової книжки позивач так і не звернулась.

17 жовтня 2022 року від позивачки надійшла заява про видачу довідки про середню заробітну плату та довідки про заборгованість по заробітній платі, в якій вона просила направити їй за адресою проживання. Про трудову книжку мови знов не йшлося.

В свою чергу, відповідно до інформації з ЄДРПОУ, позивачка з 31.07.2019 року по 21.02.2023 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що знову ж таки спростовує її посилання щодо вимушеного прогулу, оскільки вона займалась підприємницькою діяльністю.

25 січня 2024 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, а саме висновку експертів № 23749/23-32/23750/23-33 від 12 грудня 2023 року, за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів у кримінальному провадженні №30000287.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник, адвокат Кочмарьова Тетяна Сергіївна підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Представник відповідача, адвокат Цуркан Михайло Миколайович просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2021 року між ОСОБА_1 та приватним підприємством «КІМА» укладений трудовий договір, відповідно до якого позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера управителя.

Відповідно до п.6.1. Договору, та наказу про прийняття на роботу № 8-к від 28 квітня 2021 року, посадовий оклад позивачу встановлений в розмірі 11 200,00 грн. До заяви про прийняття на роботу позивачем була надана трудова книжка.

24 лютого 2022 року ОСОБА_1 не вийшла на роботу по причині початку ведення бойових дій та відповідно необхідністю збереження свого життя та здоров`я, отже її відсутність була обумовлена поважними причинами.

02 травня 2022 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення із займаної посади менеджера СТО за згодою сторін з 06 травня 2022 року.

Відповідно до довідки від 24 жовтня 2022 року виданої ПП «КІМА», дохід позивача за період з 01 лютого 2022 року по 06 травня 2022 року склав 17 674,66 грн. Заборгованість по заробітної плати відсутня.

Наказом ПП «КІМА» № 6-К від 04 травня 2022 року позивача звільнено з посади менеджера-управителя за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлена 04 травня 2022 року.

Як вбачається із копії протоколу судового засідання у цивільній справі за № 361/5895/22, оригінал трудової книжки був переданий відповідачем та отриманий позивачем в судовому засіданні 28 березня 2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні позивач підтвердила той факт, що вона із 24 лютого 2022 року не відвідувала своє робоче місце, самостійно із заявою про видачу трудової книжки не зверталась, а отримала її в судовому засіданні під час розгляду цивільної справи за № 361/5895/22 за її позовом до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Доказів звернення до відповідача за отриманням трудової книжки - позивач суду не надала.

Таким чином, судом першої інстанції не було встановлено наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме затримки у видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу та вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки. Під час розгляду справи судом першої інстанції було взято до уваги, що будь яких доказів того, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася з вини роботодавця, суду не надано, тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Так, статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати.

Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 600/121/19, постанові Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 387/326/20.

Таким чином суд першої інстанції встановивши відсутність вини відповідача у затримці у видачі трудової книжки вірно відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про внесення нового запису до трудової книжки про звільнення з роботи з 28 березня 2023 року, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством.

Відповідно до часини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині другій статті 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України и доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ставлячи вимогу про внесення нового запису до трудової книжки про звільнення з роботи, а саме дати звільнення з 06 травня 2022 року на 28 березня 2023 року, позивач наказ про звільнення в цілому або у частині дати звільнення не оскаржує і позовних вимог про внесення відповідних змін до наказу про звільнення не заявлено.

Беручи до уваги встановлені обставини у справі, апеляційний суд вважає, що за наявності чинного (неоспореного) наказу про звільнення позивача з посади з 06 травня 2022 року відсутні правові підстави для внесення нового запису до трудової книжки у частині дати звільнення.

Щодо клопотання апелянта про долучення до матеріалів справи нового доказу -висновку експертів № 23749/23-32/23750/23-33 від 12 грудня 2023 року, за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів у кримінальному провадженні №30000287, яким встановлено, що рукописні записи які містяться в заяві від імені ОСОБА_1 про звільнення від 02.05.2022, а також підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься в графі «з наказом ознайомлений» наказу №6-к від 04.05.2022 ПП «КІМА», виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, то апеляційний суд зазначає, що предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, внести запис у трудову книжку, а не оскарження самого звільнення та наказу про звільнення, тому цей доказ не має вирішального значення у даній справі та не стосується предмету розглядувимог позивача у обраний нею спосіб захисту.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а за таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Урішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

Окрім того, апеляційний суд ураховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, відповідно до якого «критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо».

У даній справі наявність договірних відносин між відповідачем та адвокатом Цурканом Михайлом Миколайовичем підтверджується договором про надання правової допомоги № 22-06-23 від 22 червня 2023 року, рахунком №22-06-23 від 22 червня 2023 року (а.с.88-94), платіжною інструкцією від 08 листопада 2023 року на 4 000 грн. призначення платежу «за складання відзиву на апеляційну скаргу».

На підтвердження повноважень адвоката до матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1493839 від 13 листопада 2023 року (а.с.145).

Суд бере до уваги, висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 - витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21).

Водночас, апеляційний суд також бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 року у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що позивач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень щодо витрат на правничу допомогу, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався. Позивачем не надало суду будь-яких доказів та обґрунтувань, у тому числі власних розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність здійсненого заявником розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи, заперечень щодо розміру правничої допомоги на адресу суду не надходило.

Крім того, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Отже, ураховуючи результат розгляду справи в апеляційному суді, оцінивши подані представником відповідача докази на підтвердження понесених ним витрат, наявність відзиву у матеріалах справи, тобто реальність виконаних робіт, відсутність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з у даній справі витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КІМА» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлений 09 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова