ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/9719/22 Номер провадження 22-ц/814/289/24Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Лобова О.А.

імена (найменування) сторін:

позивач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Дверницького Віктора Георгійовича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2023 року, постановлене суддею Кузіною Ж.В.

по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 з особовим рахунком № НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що відповідачі не здійснювали своєчасну оплату за надані позивачем послуги, у них утворилася заборгованість за період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2022 року у сумі 13 769 грн. 48 коп.

Окрім того, внаслідок несвоєчасної оплати за комунальні послуги позивач просив стягнути з відповідачів індекс інфляції в сумі 999 грн. 25 коп. та 3 % річних в сумі 370 грн. 84 коп.

Враховуючи викладене позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у загальному розмірі 15139 грн. 57 коп. та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2023 року позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2019 року по 01.11.2022 року в сумі 15 139 грн. 57 коп. та судові витрати по 620 грн. 25 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Дверницький В.Г., просив скасувати його в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що ОСОБА_3 своєчасно здійснювала оплату комунальних послуг за себе та свого сина ОСОБА_4 , пропорційно зареєстрованим особам за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того, вказано, що відповідач ОСОБА_4 з якого солідарно стягнуто заборгованість за період з 01.11.2019 року по 01.11.2022 року став повнолітнім лише з 29.04.2021.

Також, як на підставу скасування рішення місцевого суду, посилалися на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були належним чином повідомленими про розгляд справи.

Від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надає послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 з особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані 7 осіб, а саме: співвласник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; співвласник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 4).

06 березня 2019 року між ОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Пунктом 35 даного договору передбачено, що договір укладено на 2 роки і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (а.с. 10).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 , о/р № 16-525-56-0, внаслідок неналежного виконання зобов?язання щодо оплати наданих послуг за період з листопада 2019 року по листопад 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 13769,48 грн.

Окрім того, позивач також просив стягнути з відповідачів індекс інфляції в сумі 999 грн. 25 коп. та 3 % річних в сумі 370 грн. 84 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції 999 грн. 25 коп. та 3% річних 370 грн. 84 коп. у загальній сумі 15 139 грн. 57 коп., оскільки вони взяті на себе зобов`язання з оплати послуг з теплопостачання належним чином не виконували.

Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

До апеляційної скарги було долучено квитанції про оплату ОСОБА_3 послуг з теплопостачання.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказав на те, що вони не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ст. 128 ч. 6 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ст. 130 ч. 1, 2 ЦПК України у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі також - «ЄСПЛ»), сформульовану в рішенні від 8 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», у якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (див. рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274).

ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судові повістки були направлені відповідачам одним поштовим відправленням.

Загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища.

Разом з тим, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення містить лише підпис особи, без зазначення її прізвища та ініціалів, що унеможливлює суд встановити особу, яка отримала рекомендований лист.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є обгрунтованими.

Враховуючи те, що розгляд справи відбувся за неналежного повідомлення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дату та час судового засідання, останні не мали можливості надати свої заперечення та докази на їх підтвердження, тому колегія суддів з метою ухвалення законного та справедливого рішення приходить до висновку про прийняття долучених до апеляційної скарги нових доказів.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

В силу ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 541 ЦПК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Оскільки особовий рахунок на оплату комунальних послуг між відповідачами не розділений та між ними відсутня домовленість про розподіл комунальних платежів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані комунальні послуги з теплопостачання, що передбачено статтею 9 Закону «Про житлово-комунальні послуги» та статтею 541 ЦК України, та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Разом з тим, положеннями ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов?язок дієздатних осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача оплачувати житлово-комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Як вбачається з свідоцтва про народження відповідач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 115), тобто цивільна дієздатність у нього виникла 29 квітня 2021 року, і саме з цього часу у нього виникає обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, оплату послуг з теплопостачання за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року включно повинні були здійснювати солідарно (в рівних частинах) відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а за період з травня 2021 року по листопад 2021 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року за послуги постачання теплової енергії та гарячої води з відрахуванням пільги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали сплатити 20534,18 грн., тобто кожен по 6844,73 грн. (20534,18 грн. ? 3), а за період з травня 2021 року по листопад 2021 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали солідарно сплатити 7563,85 грн., тобто кожен по 1890,96 грн.

Згідно долучених до апеляційної скарги квитанцій про оплату ОСОБА_3 послуг з опалення та постачання гарячої води за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року включно нею було здійснено оплату у сумі 8023,95 грн. (а.с. 73-97), а за період з травня 2021 року по листопад 2021 року оплачено 1764,80 грн. (а.с. 67-72, 75, 86-87) .

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 належним чином виконувала зобов`язання з оплати комунальних послуг, а тому відсутні підстави для стягнення з неї заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги долучений позивачем розрахунок заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та постачання гарячої води за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року включно у сумі 7695,53 грн. (з врахуванням здійснених оплат та пільг) підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а за період з травня 2021 року по листопад 2021 року у сумі 6043,95 грн. (з врахуванням здійснених оплат) підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, як грошового зобов`язання, на них поширюються правила частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, що полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

З огляду на те, що за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року включно зобов`язання з оплати комунальних послуг прострочили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому згідно наданого позивачем розрахунку 3 % річних та індексу інфляції, з них в солідарному порядку підлягає стягненню 3 % річних за період прострочення з 21.12.2019 по 20.04.2021 у сумі 145,73 грн. та інфляційні втрати з лютого 2020 року по квітень 2021 року у розмірі 377,21 грн.

За період з травня 2021 року по січень 2022 року зобов`язання з оплати комунальних послуг прострочили ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому згідно наданого позивачем розрахунку 3 % річних та індексу інфляції, з них в солідарному порядку підлягає стягненню 3 % річних за період прострочення з 21.04.2021 по 31.01.2022 у сумі 225,11 грн. та інфляційні втрати з травня 2021 року по січень 2022 року у розмірі 622,04 грн.

Надані позивачем розрахунки відповідачами не спростовані, контррозрахунку не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю та часткове задоволення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1-3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2481 грн.

Позовні вимоги до ОСОБА_4 задоволено на 15,17 %, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 376,37 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2104,63 грн. (2481 грн. - 376,37 грн.), по 1052,32 грн. з кожного.

ОСОБА_4 за перегляд судового рішення в суді апеляційної інстанції було сплачено судовий збір у сумі 930,38 грн.

Апеляційна скарга задоволена на 84,33 %, тому з позивача на його користь підлягає стягненню судовий збір у сумі 784,59 грн.

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 було сплачено судовий збір у сумі 930,38 грн., які враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог до неї підлягають стягненню на її користь з позивача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Дверницький В.Г. просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понесені судові витрати на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції кожному у сумі 2500 грн.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Адвокатом Дверницьким В.Г. на підтвердження понесених витрат відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано копії договорів про надання правничої допомоги від 24.02.2023 № 1/24/23 та № 2/24/23 та копії квитанцій від 24 лютого 2023 року № 1/24/23 та № 2/24/23 про оплату гонорару.

Від позивача до суду не надходило заперечень щодо визначеного розміру витрат на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, заявлений розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , тому з позивача на її користь підлягає стягненню судові витрати понесені на правничу допомогу у сумі 2500 грн.

Таким чином, з ОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у сумі 3430,38 грн. (930,38 грн. (судовий збір) + 2500 грн. (витрати на правову допомогу)).

Апеляційна скарага відносно ОСОБА_4 задоволена на 84,33 %, тому з позивача на його користь підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у сумі 2108,25 грн.

Таким чином, з ОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати у сумі 2516,47 грн. (784,59 грн. (судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції) + 2108,25 грн. (витрати на правову допомогу) - 376,37 грн. (судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції)).

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Дверницького Віктора Георгійовича задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року у сумі 7695,53 грн., 3 % річних за період прострочення з 21.12.2019 по 20.04.2021 у сумі 145,73 грн. та інфляційні втрати за період з лютого 2020 року по квітень 2021 року у розмірі 377,21 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з травня 2021 року по листопад 2021 року у сумі 6043,95 грн., 3 % річних за період прострочення з 21.04.2021 по 31.01.2022 у сумі 225,11 грн. та інфляційні втрати за період з травня 2021 року по січень 2022 року у розмірі 622,04 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" судові витрати у розмірі по 1052,32 грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3430,38 грн.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2516,47 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О. А. Лобов