ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2159/24 Справа № 932/713/23 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Барильської А.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, за яким просила суд визнати за нею право користування приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Виконавчий комітет ДМР укласти з нею договір найму квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та видати ордер на вселення у вказану квартиру.

Позов мотивовано тим, що у 2003 році позивач отримала у користування спірну квартиру. Квартира належала ОСОБА_3 , яка померла у 2003 році. Позивач проживає у квартирі 15 років, добросовісно та відкрито володіє квартирою, утримує її у належному стані, проводила її ремонт. Після визнання спадщини відумерлою та прийняття квартири до комунальної власності відповідач не пред`являв вимогу про виселення та не утримував дану квартиру, державна реєстрація права власності була здійснена за відповідачем лише у 2021 році. Позивачка проживає в спірній квартирі разом з сином, іншого житла не має. За вказаних обставин вважає, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний вжити заходів до укладання договору найму та видачі ордеру.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право позивача на проживання у квартирі припинилося у 2019 році, в момент вибуття її із квартири. Відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права користування квартирою, оскільки вона таке право втратила.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 набула ОСОБА_4 . Викладене підтверджується розпорядженням органу приватизації, відповідним свідоцтвом та відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2012 року визнано спадщину, що відкрилася після ОСОБА_3 відумерлою, вказану квартиру передано у комунальну власність територіальної громади м. Дніпропетровська.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради віл 21 серпня 2013 року вказану квартиру прийнято у комунальну власність.

Право власності на квартиру зареєстровано за Дніпровською міською радою 31 березня 2021 року.

Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається із її паспорта громадянина України.

За вказаною адресою, у кімнаті площею 27,6 кв.м., станом на 03 листопада 2014 року, зареєстровано п`ятеро осіб.

Разом із тим, позивачем надано акт за підписами фізичних осіб та довідку ОСББ «Тополя-2, Б.26» у яких вказано про фактичне проживання позивачки у спірній квартирі з 2003 року та оплату комунальних платежів, підтримання житла в належному стані, здійснення поточного та капітального ремонту.

Позивачем долучено договори, технічні вимоги, гарантійні талони, специфікація та інші документи на підтвердження встановлення у квартирі, протягом 2016-2017 років, натяжної стелі, металопластикових виробів.

Також долучено договір із замовником ОСОБА_5 на постачання послуг доступу в мережу передачі даних за спірною квартирою від 26 травня 2009 року, виписки з історії хвороби неповнолітньої ОСОБА_6 із зазначенням адреси спірної квартири.

Рахунками та інформацією АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» підтверджується факт сплати житлово-комунальних послуг за спірною квартирою протягом 2016-2021 років, рахунок відкритий на ОСОБА_3 .

Згідно «оглядів педіатра в будинку» вбачаються факти огляду дитини ОСОБА_7 у 2007, 2010, 2011 та 2013 у спірній квартирі.

Директор КП «Жилсервіс-2» ЖМР 25 листопада 2014 року звертався до в.о. міського голови із проханням надати дозвіл про виділення позивачу спірної квартири.

Також, Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності.

Згідно висновків суду «позивач вселилася в квартиру після смерті ОСОБА_4 , тобто без згоди територіальної громади, яка мала проявитися у видачі компетентним органом відповідного ордеру.

З пояснень свідка, яка була допитана в суді першої інстанції вбачається, що

у спірну квартиру позивача вселили працівники обслуговуючого кооперативу, який можна визначити публічним органом, які запевнили позивача у правомірності вселення та можливості в подальшому приватизувати квартиру.

Позивач користувалася квартирою тривалий час, робила там ремонт та повністю несла витрати по утриманні квартири».

Допитана в межах даної справи свідок ОСОБА_8 вказала, що є подругою позивача. Їй відомо, що позивач працювала двірником та мала малолітню дитину. Після смерті ОСОБА_4 обслуговуючий кооператив вселив позивача у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач проживала у цій квартирі, оплачувала за неї, робила там ремонт.

Разом із тим, свідок вказала, що позивач виїжджала декілька разів за кордон для заробітків. У 2019 році позивач виїхала з України та більше свідок позивача не бачила. У спірній квартирі залишився проживати неповнолітній син позивача, який в 2020 році також виїхав за межі України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що право позивача на проживання у квартирі припинилося у 2019 році, в момент вибуття її із квартири. Відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права користування квартирою, оскільки вона таке право втратила.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 40-44 рішення далі- ЄСП від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі №359/4376/22, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачами з 1997 року житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

Разом із тим, статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

За приписами ч.1 ст.70 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Доводи апеляційної скарги про те, що її син закінчив у червні 2021 року школу у м. Дніпрі, у вересні 2021 року вступив до Університету митної справи та фінансів, також на його ім`я був виданий військовий квиток з відмітками призовної комісії від 25 грудня 2021 року та 01 квітня 2022 року, тоді як він виїхав за межі України лише у квітні 2022 року, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки перебування сина позивачки у місті Дніпрі, не свідчить про його проживання у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що вона на сьогоднішній день не має права на постійне проживання у будь-якій з країн, не відмовлялась від громадянства та не набула громадянства іншої країни, жодних доказів того, що вона виїхала за межі України на постійне місце проживання, матеріали справи не містять, колегія суддів відхиляє, оскільки докази того, що позивачка продовжує проживати в спірній квартирі в матеріалах справи відсутні.

Вірно встановивши, що право позивача на проживання у квартирі припинилося у 2019 році, в момент вибуття її із квартири, відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права користування квартирою, оскільки вона таке право втратила, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, з висновком якого погоджується й апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко