22.01.2024 Єдиний унікальний номер 205/3814/23
Справа № 205/3814/23
Провадження № 2/205/144/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Бондар В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову зазначає, що 31.10.2013 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 31.10.2013 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що був визначений сторонами. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 23.03.2023 року має заборгованість у розмірі 54 564,29 грн., з яких: 42 583,37 грн. заборгованість за кредитом; 9 280,92 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Представник позивача просив суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2023 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 31.10.2013 року станом на 23.03.2023 року в загальному розмірі 54 564,29 грн., з яких: 42 583,37 грн. заборгованість за кредитом; 9 280,92 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом та вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Качуєвського М.О. про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року було задоволено частково, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Привабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було скасовано, в іншій частині у задоволенні заяви було відмовлено, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача адвокат Качуєвський М.О. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідач не заперечує проти існування між нею та позивачем договірних відносин з 2009 року і що вона протягом певного часу користувалася кредитними коштами, наданими банком та здійснювала неодноразові погашення, однак відповідач не погоджується з тим, що станом на 23.03.2023 року має заборгованість перед позивачем у зазначеному представником позивача до стягнення розмірі. Представником позивача надано довідку без дати та номеру про видані картки, у якій зазначено, що договір між сторонами був укладений в іншу дату, а саме 07.09.2009 року і що саме за цим договором позивач декілька разів випускав кредитні картки, проте у позовній заяві позивач зазначає, що кредитний договір, який є підставою для позовних вимог, було укладено між сторонами 31.10.2013 року. Також зазначив, що позивачем вже після закінчення терміну дії картки було здійснено зниження кредитного ліміту, а пізніше і збільшення. Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем кредитних карток. Із наданих позивачем доказів неможливо встановити конкретну дату виникнення заборгованості по тілу кредиту. Окрім того, на думку представника відповідача, наданий представником позивача розрахунок заборгованості є недостовірним, а виписка по рахунку містить дані не про договір, укладений 31.10.2013 року, а про договір, укладений 07.09.2009 року.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Меркулова В.В. направила до суду відповідь на відзив, у якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Заперечення на відзив обґрунтовані тим, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складають кредитний договір, підтвердила під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, які разом із анкетою-заявою складають Договір банківського обслуговування, який надано їй для ознайомлення в письмовому вигляді, погодилася з ними, та зобов`язалася в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Крім цього, як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, відповідач користувалася кредитними коштами, а отже отримала кредитну карту «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також із виписки про рух коштів чітко видно, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Таким чином, посилання представника відповідача на те, що відповідач не була ознайомлена з умовами кредитування не мають прийматись судом до уваги, оскільки відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання до кредитним договором. Відповідачем наданий банком розрахунок не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості не надано, будь-яких експертиз не заявлено. Будь-яких заперечень щодо оформлення договору та вимоги щодо підписання договору на українській мові зі сторони клієнта заявлено не було. Також зазначила, що відповідач звернулася до банку 07.09.2009 року з метою відкриття кредитного рахунку, старт карткового рахунку починається з 2009 року, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування. 31.10.2013 року відповідач підписала анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, отримала кредитну картку та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому всі сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Також зазначила, що умовами договору передбачено право банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

У судове засідання з`явився представник позивача Кізима О.В., надав до суду клопотання про проведення судового засідання без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Також, у своєму клопотанні про дослідження доказів від 02.01.2024 року представник позивача просив суд в процесі дослідження доказів по вказаній справі дослідити копію довідки про умови кредитування від 30.11.2020 року як доказ погодження відсоткової ставки між сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Качуєвський М.О. з`явився у судове засідання та письмово просив провести судове засідання без застосування засобів технічної фіксації, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених ним у відзиві та письмових поясненнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані сторонами документи, а також матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 31.10.2013 року ОСОБА_2 , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та отримала кредит (а.с. 22). Відповідно до вказаної заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомлена та згодна, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с. 57, 82).

На підтвердження укладення кредитного договору між сторонами позивачем також було надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 36), а також Умови та Правила надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 37-79) та інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту (а.с. 23-24).

Як вбачається із довідки АТ КБ «Приватбанк», виданої відповідачу, за період з 07.09.2009 року по 30.11.2020 року відповідачу було видано 9 кредитних карток, остання з яких строком дії до 12.2023 року (а.с. 21).

Позивач наголошує, що в порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка станом на 23.03.2023 року складає 54 564,29 грн., з яких: 42 583,37 грн. заборгованість за кредитом; 9 280,92 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 15-19).

Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом кредиту у розмірі 45 283,37 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.

За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» № б/н від 31.10.2013 року підписана відповідачем, отже, є належним та допустимим доказом підтвердження укладання між сторонами кредитного договору, окрім того представник у відзиві не заперечував факт укладення кредитного договору між сторонами.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача (а.с. 65-80) та розрахунку заборгованості (а.с. 15-19), відповідач активно користувалася кредитними коштами, а саме здійснювала оплату послуг та товарів, знімала готівку в банкоматах, отримувала зарахування коштів від третіх осіб та здійснювала поповнення рахунку.

Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за її картковим рахунком, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

В свою чергу, поповнення кредитного рахунку, які проводила відповідач, свідчать про те, що відповідач усвідомлювала, що винна Банку кошти, які використовувала з кредитного ліміту, а отже повною мірою розуміла наслідки та була ознайомлена з умовами використання наданих їй коштів.

Крім того, суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем основної суми заборгованості, які містяться в позовній заяві та письмовому розрахунку до позову. Посилання відповідача на те, що наданий представником позивача розрахунок заборгованості зроблений неправильно суд до уваги не приймає, оскільки підстави вважати його неналежним відсутні.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, відповідач зобов`язана повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

Відповідач звернулася до банку 07.09.2009 року з метою відкриття кредитного рахунку, старт карткового рахунку починається з 2009 року, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування, а також поясненнями представника відповідача, викладеними у відзиві.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, доведеними та такими, що не спростовані відповідачем, а тому заборгованість за кредитом, яка станом на 23.03.2023 року становить 45 283,37 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 9 280,92 грн. суд зазначає наступне.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Суд звертає увагу, що у самій анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутня інформації щодо погодження сторонами умов щодо визначення процентної ставки за кредитом (а.с. 22).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини Договору (а.с. 25, 26-55).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу тарифи обслуговування кредитних карт та умови надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначив банк.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження нарахування заявлених відсотків за користування кредитними коштами, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання представника позивача про дослідження копії довідки про умови кредитування від 30.11.2020 року як доказ погодження відсоткової ставки між сторонами, суд зазначає наступне.

Судом досліджено долучену представником позивача до матеріалів справи інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, яка у додатках до позовної заяви вказана як «паспорт споживчого кредиту» (а.с. 23-24), та встановлено, що вказана довідка підписана ОСОБА_4 , тоді як анкета-заява від 31.10.2013 року підписана ОСОБА_2 (а.с. 22). При цьому, матеріали справи не містять доказів зміни прізвища відповідача з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивачем не доведено, що надана інформація про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту від 30.11.2020 року підписана саме відповідачем по справі, клопотань про витребування інформації з відповідних органів заявлено не було.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 року, справа № 755/18920/18, провадження № 61-17205ск19.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу повернуті не були, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача лише заборгованості за кредитом у розмірі 42 583,37 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність.

Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 227,47 грн. (42 583,37 грн.* 2 684 грн. : 54 564,29 грн.).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 626, 628, 629, 634, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 31.10.2013 року станом на 23.03.2023 року в розмірі 45 283,37 (сорок п`ять тисяч двісті вісімдесят три) гривні 37 копійок, з яких: 45 283,37 грн. заборгованість за кредитом.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 227,47 (дві тисячі двісті двадцять сім) гривень 47 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 01 лютого 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.