Постанова

Іменем України

30 січня 2024 року

м. Київ

справа № 752/5127/20

провадження № 61-1830св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., та касаційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Голосіївське УП ГУНП у м. Києві), Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в розмірі 1 110 361,45 грн з єдиного казначейського рахунка на відшкодування матеріальної шкоди, а також 130 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що 21-22 листопада 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва у ТОВ «Ватек» було проведено обшук, під час якого вилучено грошові кошти в розмірі 26 600 дол. США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2000 грн та ноутбук. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року накладено арешт на ноутбук та відмовлено в накладенні арешту на грошові кошти. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року зобов`язано слідчого повернути вказані грошові кошти. Голосіївське УП ГУНП у м. Києві вилучені кошти не повернуло і в подальшому вони були втрачені, внаслідок чого йому завдано збитків. ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в розмірі 1 220 361,45 грн з єдиного казначейського рахунку у відшкодування матеріальної шкоди, а також 130 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження втрати працівниками Голосіївського УП ГУНП у м. Києві грошових коштів, що були вилучені під час проведення обшуку в приміщенні ТОВ «Ватек», на що він посилався як на підставу позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, зазначив, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний суд виходив з того, що апеляційний суд не надав оцінки законності утримання грошових коштів, які за ухвалою слідчого судді зобов`язано повернути позивачу, не з`ясував, чи було таке втручання в право власності законним відповідно до положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Як наслідок, вважав передчасним висновок апеляційного суду, що позивач не довів належним чином, що саме рішеннями та діями відповідача Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві порушено право власності позивача на грошові кошти, вилучені 21-22 листопада 2018 року, і тому згідно статей 15, 16 ЦК України його право у цьому випадку не підлягає захисту судом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції (новий розгляд)

Постановою Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 1 110 361,45 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

03 лютого 2023 року Головне управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ Національної поліції у м. Києві) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.

17 лютого 2023 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статей 1166, 1172 ЦК України, щодо відшкодування шкоди особою, яка її завдала, а не за рахунок Державного бюджету України.

Підставою касаційного оскарження ГУ Національної поліції у м. Києві зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому зазначив, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 21-22 листопада 2018 року у ТОВ «Ватек» на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва в межах кримінального провадження № 0009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, був проведений обшук, під час якого вилучено грошові кошти в розмірі 26 600 дол. США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2 000 грн та ноутбук.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року накладено арешт на ноутбук та відмовлено в накладенні арешту на грошові кошти.

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 20 січня 2020 року) скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано уповноваженого слідчого в кримінальному провадженні № 0009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 26 600 дол. США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2 000 грн, які вилучені під час проведення обшуку 21 листопада 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування майнової шкоди.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Водночас, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Нормами статті 7 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією України і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Статтею 8 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не може бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Відповідно до частини сімнадцятої статті 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за дотриманням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Засади кримінального провадження, передбачені главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканість права власності. Відповідно до статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Згідно зі статтею 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Отже, обов`язок належно зберігати та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту або відмови в арешті цього майна прямо передбачений чинним законодавством.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 20 січня 2020 року), у зв`язку із тим що на вилучене майно не було накладено арешт, зобов`язано уповноваженого слідчого в кримінальному провадженні № 0009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 26 600 дол. США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2 000 грн, які вилучені під час проведення обшуку 21 листопада 2018 року.

Зазначена ухвала судді слідчого Голосіївського районного суду м. Києва не виконана.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов`язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 06 листопада 2008 року).

Наявність законних підстав для вилучення грошових коштів має обов`язково бути предметом оцінки, оскільки ненаведення національними судами правових положень як підстави вилучення суттєвої грошової суми і очевидне протиріччя прецедентного права щодо національного законодавства, розглядається Європейським судом як таке, що не було сформульовано з такою точністю, щоб заявник міг передбачити наслідки його дій і ступеня, розумної при обставинах справи. Отже, втручання в право власності заявника не могло розглядатися як законне за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (BAKLANOV v. RUSSIA, № 68443/01, § 46, від 09 червня 2005 року).

Таким чином, розглядаючи цей спір, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування майнової шкоди внаслідок неправомірної бездіяльності Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, яка полягала у втраті грошових коштів, вилучених під час обшуку та необґрунтовано не повернених позивачу на підставі ухвали слідчого судді.

Установивши, що шкода завдана позивачу у зв`язку діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, який зазначено у справі відповідачем, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через ці органи.

Колегія суддів звертає увагу заявників, що з урахуванням обставин у цій справі, не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у цій категорії справ, яка є сталою та сформованою, застосовані правові позиції є релевантними до спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року до закінчення касаційного перегляду, виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська