справа № 753/7429/19 головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
провадження № 22-ц/824/4546/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 329 215грн. 29 коп., а саме 299 525 грн. 46 коп. заборгованість за договором купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 05 листопада 1997 року та 3 відсотки річних у розмірі 29 689 грн. 83 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 листопада 1997 року між ПрАТ «ФФ «Дарниця» та відповідачами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений 05 листопада 1997 року державним нотаріусом сьомої Київської нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстровано у реєстрі за № 23196. Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 46 705 грн., що на момент здійснення оплати складало 24 909 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладення договору. Відповідно до пункту 5 договору покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 14 років з моменту укладення договору. Кінцевий строк виконання зобов`язання з оплати вартості квартири настав 05 грудня 2011 року. Проте, відповідачами не сплачено повної вартості квартири, заборгованість з оплати вартості квартири складає 10 569 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 23 лютого 2015 року становило 299 525 грн. 46 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів з урахуванням 3 % річних за користування коштами.

В грудні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила зобов`язати видати довідку про повне виконання зобов`язань по оплаті вартості квартири АДРЕСА_1 та зняття заборон на відчуження квартири.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що з жовтня 1997 року по лютий 2006 року відповідачі сплатили повну вартість квартири згідно умов договору купівлі-продажу від 5 листопада 1997 року, а також державне мито у розмірі 2 335 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку вартості квартири. Позивач не заперечував той факт, що ними сплачено повну вартість квартири. При цьому, преюдиційним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2008 року було встановлено, що у відповідачів не виникло зобов`язань зі сплати грошових коштів понад вже сплачену суму. Проте, незважаючи на це, ПрАТ «ФФ «Дарниця» не повідомило, як того вимагає пункт 5 договору купівлі-продажу від 5 листопада 1997 року, нотаріальну контуру про повне виконання ними зобов`язань по оплаті вартості квартири і, як наслідок, заборона на відчуження квартири у реєстрі заборон відчуження нерухомого та рухомого майна не скасована до цього часу. На неодноразові звернення відповідачів щодо видачі письмової довідки про повне виконання зобов`язань по оплаті вартості квартири та повідомлення нотаріуса про скасування заборони на відчуження цієї квартири ПрАТ «ФФ «Дарниця» не реагувало.

Після неодноразового перегляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року в частині вирішення позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками перегляду справи після скасування рішення суду першої інстанції постановою Верховного Суду, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року у задоволенні позову ПАТ «ФФ «Дарниця» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ФФ «Дарниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені ним у позовній заяві та вказує про те, що з оскаржуваного рішення вбачається, що суд повністю проігнорував вказівки й висновки Верховного Суду. Зазначені дії суду безумовно порушують вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення спору у цій справі. Якби суд слідував висновкам, наданим судами касаційної інстанції, він би здійснив тлумачення договору купівлі-продажу з урахуванням поведінки відповідачів до та після укладення цього договору й задовольнив би позов. Приймаючи оскаржуване рішення у даній справі суд всупереч положень ст. 213, 637 ЦК України взагалі не досліджував дійсних намірів, поведінку сторін та інші істотні обставини, які мають значення для справи та на яких, з урахування вказівок Верховного Суду, наголошував позивач під час розгляду справи (дійсні наміри сторін правочину і їх майнові інтереси та подальша поведінка). Якби суд врахував вказівки та висновки Верховного Суду у даній справі, то правильно б застосував положення ст. 213, 637 ЦК України і дійшов би висновку, що після завершення періоду розстрочки відповідачі повинні були сплатити позивачу еквівалент у гривнях від 24 909 доларів США. З огляду на зазначене, суд мав би задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідачів недоплаченої частини від вартості квартири. Натомість, суд вказав про начебто неможливість тлумачення умов договору купівлі-продажу квартири відповідно до правил ЦК України. Так, оскільки позивач погодився відчужити належне йому майно із дуже тривалою розстрочкою платежу, то відповідачі в свою чергу погодились, здійснюючи оплату вартості вказаного майна, визначати розмір кожного платежу у гривнях згідно із офіційним курсом долару США. До таких же висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/11009/19, які були покладені в основу прийняття рішення про задоволення позову Дарниці . З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 1997 року була укладена додаткова угода, якою позивач та відповідачі врегулювали порядок здійснення розрахунків між ними. Зокрема, сторони погодили розмір щомісячної виплати за договором купівлі- продажу квартири виходячи з еквіваленту 112 доларів США в національній валюті України згідно з курсом НБУ. Відповідачі жодного разу не заперечували свого вільного волевиявлення на її підписання та виконували її умови протягом близько року. Зміст зазначеної додаткової угоди мав використовуватись судом у якості письмового доказу для з`ясування дійсних намірів сторін і оцінки їх поведінки. Натомість, суд повністю проігнорував неодноразові пояснення Дарниці з цього приводу, внаслідок чого викладені в оскарженому рішенні висновки суду суперечать дійсним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують про те, що сплатили повну ціну за спірну квартиру ще в 2006 році. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2008 року № 2-1059/08 в задоволенні позовних вимог відмовлено, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, додаткову угоду до договору визнано недійсною. Підставою для відмови у первісному позові була відсутність у відповідачів зобов`язань за договором перед позивачем. Вказаним рішенням встановлено, що «суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості, оскільки зобов`язання при встановлених судом обставинах у відповідачів не виникли». Відтак, судом встановлено факт, що у відповідачів не виникли зобов`язання сплачувати позивачу вартість квартири, перераховану за курсом долару США, і в червні 2006 року таких зобов`язань не існувало. Ігноруючи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2008 року №2-1059/08 та припис ст. 61 ЦПК України, позивач в 2014 році вдруге звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом про той же предмет і з тих же підстав, а саме - про стягнення з відповідачів заборгованості за договором. Крім того, твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що «Суд при ухваленні оскаржуваного рішення порушив положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України та неправильно застосував положення ст. 213, 637 ЦК України», не заслуговує на увагу, оскільки ґрунтується на неправдивому твердженні про те, що відповідачі нібито виконували умови неукладеної та недійсної додаткової угоди. Також, твердження позивача в апеляційній скарзі про необхідність застосування висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року № 753/11009/19, суперечить правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеній в постанові від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19, та сталій практиці розгляду подібних справ. Відповідачі зазначають, що матеріалами справи повністю встановлено та підтверджено сплату відповідачами вартості квартири за укладеним договором, умовами якого визначено, що продаж вказаної квартири здійснено за 46 705 грн., що на момент здійснення операції складає 24 909 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладання даного Договору. Встановивши, що на виконання умов укладеного договору відповідачі сплатили повну вартість квартири в національній валюті України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про належне виконання покупцями умов договору купівлі-продажу, фактично застосувавши висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61- 11 свої7), та ухваливши законне та обґрунтоване рішення. При цьому, позовна вимога про стягнення з відповідачів суми вартості спірної квартири, виходячи з курсу долара США на день оплати, суперечить умовам Договору, а також вимогам ст. 169 ЦК УРСР, яка була чинним на момент укладення сторонами Договору, ст. 99 Конституції України та ч. 1 ст. 3 Декрету КМ України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованими, а апеляційна скарга позивача є такою, що суперечить вимогам законодавства, фактичним обставинам та не містить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 листопада 1997 року між ПрАТ «ФФ «Дарниця» та відповідачами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 46 705 грн., що на момент здійснення оплати складало 24 909 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладення договору. Відповідно до пункту 5 договору покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 14 років з моменту укладення договору. Кінцевий строк виконання зобов`язання з оплати вартості квартири настав 05 грудня 2011 року. Станом на лютий 2006 року відповідачі сплатили визначену договором вартість квартири, згідно умов договору купівлі-продажу від 05 листопада 1997 року, а також державне мито у розмірі 2 335 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку вартості квартири.

Відповідно до положень цивільного законодавства, чинного на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов`язання повинні були бути виражені й підлягали оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускалося лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 169 ЦК Української РСР).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК Української РСР).

Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що: на час укладення договору купівлі-продажу передбачалося правило про оплату грошових зобов`язань в національній валюті; невідповідність договору вимогам закону була підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду (див. пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»), а не для нікчемності договору.

У Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України передбачено, що:

- ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4);

- до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18).

Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення (постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18).

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору купівлі-продажу від 05 листопада 1997 року свідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунків, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).

Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)].

Висновок щодо необхідності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартири у будинку АДРЕСА_2 , укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладення договору купівлі-продажу.

Аналогічний висновок за подібних фактичних обставинах зроблено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19.

Встановивши, що на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу від 05 листопада 1997 року відповідачі сплатили повну вартість квартири в національній валюті України, суд першої інстанції суд зробив правильний висновок про належне виконання покупцями умов договору купівлі-продажу, фактично застосувавши висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Відповідний висновок щодо застосування норм права є збалансованим, ефективним й таким, що не втратив своєї правової актуальності.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та вищезазначеними доводами апеляційної скарги не спростовуються, що в силу вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 січня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.