Справа №:755/8938/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Свої вимоги мотивував тим, що 01 червня 2020 року слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 чт. 364 КК України. 03 червня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва застосовано стосовно позивача запобіжний захід у вигляді застави. 22 грудня 2020 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 затверджено стосовно позивача обвинувальний акт за ч. 1, 2 чт. 364 КК України. 30 травня 2022 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва ухвалено визнати позивача невинуватим та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України; визнати позивача невинуватим та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. 23 лютого 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року залишено без змін. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 01 червня 2020 року по 23 лютого 2023 року. За цей час позивач був змушений постійно докладати додаткових зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчинені інкримінованого злочину, та, разом з цим, зазнавав сильних душевних переживань і негативних емоцій при необхідності з`являтися до органу досудового розслідування та суду. У зв`язку з чим просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

Ухвалою суду від 26 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

01 червня 2020 року слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 чт. 364 КК України (а.с. 9-15).

03 червня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва застосовано стосовно позивача запобіжний захід у вигляді застави (а.с. 16-17).

22 грудня 2020 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 затверджено стосовно позивача обвинувальний акт за ч. 1, 2 чт. 364 КК України (а.с. 18-30).

30 травня 2022 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва ухвалено визнати позивача невинуватим та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України; визнати позивача невинуватим та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 31-53).

23 лютого 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року залишено без змін (а.с. 54-58).

Позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про неправомірні дій відповідача, внаслідок яких позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 01 червня 2020 року по 23 лютого 2023 року.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого зазначає наступне. Позивачем для розрахунку моральної шкоди обрано період з дня повідомлення про підозру по день прийняття судом апеляційної інстанції ухвали. Однак, в частині вимог до Головного управління Національної поліції у місті Києві, у випадку наявних підстав для відшкодування моральної шкоди, мають бути застосовані періоди з 01 червня 2020 року по 22 грудня 2020 року, тобто період перебування позивача під слідством (а.с. 75-82).

Представник відповідача Державної казначейської служби України скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавав. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідачів у заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач. Заявлені позивачем вимоги більш ніж значним чином перевищують гарантований законом мінімум моральної шкоди до відшкодування, З позовної заяви вбачається, що термін перебування під слідством та судом становить з 01 червня 2020 року по 23 лютого 2023 року. Так, розміри мінімальної заробітної плати на 2023 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 6700,00 гривень. Отже, позивач перебував під слідством та судом 33 (45*6700) 221 100,00 грн (а.с. 90-93).

Представник відповідача Київської міської прокуратури скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог з огляду на те, що протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча та процесуальна дія вчинена стосовно позивача не була визнана незаконною та протиправною. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами право на отримання відшкодування моральної шкоди. Крім того заявлена до відшкодування сума є завищеною. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен доводити її до безпідставного збагачення (а.с. 116-119).

Позивач не скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзиви відповідачів.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У ч. 1,2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18, провадження № 14-195 цс 21.

Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Зі змісту вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року убачається, що: «виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів наявності у діяннях обвинуваченого ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 364 КК України, у яких він обвинувачується та аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності в межах пред`явлених обвинувачень, суддя вважає, що його необхідно визнати невинуватим та виправдати у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України».

Зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року убачається, що: «Суд першої інстанції за результатами судового розгляду дійшов до висновків, які ґрунтуються на вимогах закону і відповідають матеріалам кримінального провадження про те, що ОСОБА_1 не ініціював укладення договорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не давав жодних розпоряджень щодо укладення чи виконання умов цих договорів, перерахунок коштів за цими договорами був здійснений на рахунок КП «Житло-сервіс», укладенням договорів передбачалося усунення підтоплень покрівлі будинку по АДРЕСА_1 . Ці обставини безумовно дають підстави стверджувати про відсутність у діях обвинуваченого об`єктивної сторони поставлених йому у вину злочинів. Із урахування зазначеного, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про визнання обвинуваченого невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдування із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.»

Судом не встановлено здійснення позивачем самообмови в ході судового розслідування.

Отже, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19.

Судом встановлено, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 01 червня 2020 року (повідомлення про підозру) до 23 лютого 2023 року (день постановлення Київським апеляційним судом ухвали про залишення вироку Дніпровського районного суду м. Києва без змін), що становить 32 місяця. (2 роки, 8 місяців, 23 дні)

Перевіряючи обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку моральної шкоди, суд виходить з такого.

Суд враховує, що позов подано у червні 2023 року, а тому виходить з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи.

Розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою, так як відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: 6 700 гривень.

Межі відшкодування моральної шкоди визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування провадження на досудовому розслідуванні та суді, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Доводи представників відповідачів про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження ряду процесуальних слідчих дій, зокрема його неодноразові виклики для проведення процесуальних дій на досудовому слідстві та у суду, обрання запобіжного заходу, тривалий час обмежували права позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про відсутність в діях позивача об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, який набрав законної сили, суд доходить висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково, виходячи з такого розрахунку: 32 місяці * 6 700 = 214 400 грн. В решті вимог відмовити.

Судові витрати щодо судового збору віднести в рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у рахунок відшкодування моральної шкоди 214 400 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна