Провадження №: 4-с/755/3/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Стрижеуса В.А.,

представника скаржника - Машкова Ю.В.,

представника стягувача - Мікайилова Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк», -

у с т а н о в и в :

06.12.2023 року скаржниця звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просить: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту в межах ВП НОМЕР_3 з майна скаржниці, а саме кв. АДРЕСА_1 ; зобов`язати державного виконавця, а в разі його відсутності керівника Дніпровського районного відділу ДВС, зняти арешт з майна скаржниці, який був накладений у межах ВП НОМЕР_3, а саме з кв. АДРЕСА_1 .

Вимоги скарги мотивовано тим, що державним виконавцем Торбинською О.М. в межах ВП НОМЕР_3 було накладено арешт на нерухоме майно скаржниці, а саме на кв. АДРЕСА_1 . Вказане ВП було відкрите на підставі виконавчого листа №2-2944 від 03.08.2011 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення зі скаржниці на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованості у розмірі 324256,85 грн. За отриманою від ВДВС інформацією, 15.04.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення. 23.06.2023 року приватним виконавцем Корольовим М.А. було відкрите виконавче провадження НОМЕР_2 на підставі того ж виконавчого документу. 07 та 08 листопада 2023 року боржниця повністю сплатила заборгованість, а тому ВП НОМЕР_2 приватним виконавцем було завершене. Таким чином, у скаржниці відсутня будь-яка заборгованість перед стягувачем за виконавчим листом №2-2944 від 03.08.2011 року виданим Дніпровським районним судом м. Києва. Разом з тим, арешт, що був накладений на майно боржниці у ВП НОМЕР_3 державним виконавцем Торбинською О.М., знято не було. 12.11.2023 року представник скаржниці звернувся до Дніпровського районного відділу ДВС з питанням чи знятий арешт з нерухомого майна боржниці у ВП НОМЕР_3 та проханням надати копію постанови про завершення/закриття ВП. У відповідь на звернення 16.11.2023 року ВДВС повідомив, що ВП НОМЕР_3 було знищене за строками зберігання, тому надати будь-який документ із зазначеного виконавчого провадження неможливо. Крім того, у листі було зазначено, що арешт міг бути знятий тільки у випадках, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», але такі підстави були відсутні. Обґрунтовуючи вимоги скарги, представник боржника посилається на положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що державний виконавець у будь-якому випадку, навіть якщо було винесено постанову про повернення виконавчого документа, мав зняти накладений в межах ВП арешт, чого не було зроблено, що свідчить про порушення державним виконавцем ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Нормативно-правове обґрунтування скарги пов`язане також з посиланням на положення ст.ст. 41 Конституції України, ст.ст. 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 447, 449, 451 ЦПК України. Сторона скаржника вказує, що про наявність чинного арешту стало відомо лише після отримання відповіді Дніпровського районного відділу ДВС і одразу після цього до Дніпровського районного суду м. Києва було подано позов про звільнення майна з-під арешту, однак ухвалою суду від 23.11.2023 року у відкритті провадження у справі було відмовлено. Вказану ухвалу сторона скаржника отримала 27.11.2023 року і тому пропустила строк на подання скарги, однак пропуск строку є незначним і його поновлення не порушить принципу остаточного рішення.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 03.01.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника стягувача про закриття провадження у справі.

03.01.2024 року до суду надійшли пояснення представника стягувача зі змісту яких вбачається, що стягувач не визнає вимоги скарги та просить залишити скаргу без задоволення посилаючись на те, що вимоги про скасування арешту накладеного по закінченому виконавчому провадженню підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відсутність відкритого виконавчого провадження вказує на те, що спір має розглядатись в порядку адміністративного судочинства і він не підлягає розгляду в порядку судового контролю, передбаченого розділом 7 ЦПК України. Отже, боржником неправильно обрано спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні скарги. Крім того, на момент завершення державним виконавцем ВП не було підстав для зняття арешту з майна боржника, оскільки заборгованість не була погашена. Законом не передбачено зняття арешту з майна в разі винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

08.01.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника стягувача у яких останній зазначає, що оскільки виконавче провадження відсутнє, то немає і сторін виконавчого провадження, тож оскільки судом не встановлено наявності відкритого ВП, спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства. Державний виконавець не повинен був знімати арешт з нерухомого майна, оскільки на той час заборгованість не була погашена. Скаржник не подав доказів тому, що державний виконавець не вчинив дій зі зняття арешту. Постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження скаржником не надано, а тому докази бездіяльності державного виконавця відсутні. На думку представника, витяг з реєстру про наявність арешту не є допустимим доказом бездіяльності виконавця, оскільки останній міг вжити заходи у постанові про повернення виконавчого документу, а сам державний виконавець не вносить відомості у реєстр про скасування арешту. Обставини на які посилається скаржник щодо погашення заборгованості у 2023 році не стосуються предмету доказування у цій справі, адже доказуванню підлягає наявність або відсутність заборгованості за виконавчим листом на момент закриття виконавчого провадження державним виконавцем, бездіяльність якого оскаржується. Представник посилається на положення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що скаржником не надано доказів про те, що постанова про повернення виконавчого документа була винесена з підстав, які передбачають зняття арешту, а згідно листа ВДВС виконавчий документ був повернутий у зв`язку з відсутністю майна боржника, тому відсутні підстави для зняття арешту. Також представник посилається на ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що виконавчий лист був повернутий не до суду, який його видав, а стягувачу, тому дії державного виконавця були правомірними і арешт з нерухомого майна не може бути знятий. Також представник зазначає, що скаржником пропущений строк на звернення до суду зі скаргою і відсутні поважні причини пропущення відповідного процесуального строку.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги скарги з підстав викладених у ній, просить скаргу задовольнити і додатково пояснив суду, що у виконавчому провадженні, в межах якого був накладений арешт на майно, було винесено постанову про повернення виконавчого документу, але арешт знятий не був. При повторному поданні виконавчого листа до виконання боржниця його виконала і виконавче провадження було закінчене. Стосовно арешту, який був накладений у першому ВП сторона боржника звернулась до Дніпровського районного відділу ВДВС, однак отримала відповідь про те, що матеріали ВП знищені, інших виконавчий проваджень немає. На переконання представника, при поверненні виконавчого документу державний виконавець повинний був зняти арешт і така його бездіяльність є протиправною. Представник зазначає, що в судовому засіданні було оголошено перерву, оскільки у представника стягувача були сумніви щодо достовірності постанови про закінчення ВП та для з`ясування представником банку чи дійсно заборгованість погашена, однак вбачається, що представник стягувача цього так і не з`ясував, тому сторона скаржника надає суду копію постанови про відкриття ВП за реквізитами якої можна перевірити дані АСВП і вважає, що цим самим не порушуються вимоги ЦПК України, оскільки такі докази у банку наявні.

Представник стягувача в судовому засіданні заперечує проти вимог скарги та просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що боржником пропущений строк звернення до суду зі скаргою і відсутні поважні причини для поновлення такого строку. Спосіб захисту обраний не вірно, оскільки у даному випадку слід звертатись із позовом у порядку КАС України. Постанови про повернення виконавчого листа у матеріалах справи немає, а тому не відомо чи зазначено у ній про зняття арешту чи ні. На момент повернення виконавчого листа заборгованість погашена не була, зараз може погашена, але рішення повністю не виконане, бо у ньому солідарний обов`язок. Представник посилається на положення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а також зазначає, що суд не може брати до уваги докази, які представник боржника надав не разом зі скаргою і не направляв їх копії іншим учасникам.

Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників скаржника та стягувача, вивчивши матеріли справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Стосовно заяви сторони скаржника про поновлення строку звернення до суду зі скаргою, суд зазначає, що відповідний термін стороною скаржника не пропущений, оскільки бездіяльність за своєю суттю є триваючою обставиною, тож початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року в справі №175/3995/17 у якій зазначено, що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Боржник не оскаржує саму постанову державного виконавця про арешт майна боржника, а посилається на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту при поверненні виконавчого листа, і поскільки за своєю суттю бездіяльність є триваючим явищем, як власне і існуючий арешт майна, скаржником не пропущено строку звернення до суду з відповідною скаргою, тож підстав для розгляду відповідної заяви представника скаржника немає.

Про такі обставини суд оголосив учасникам справи у судовому засіданні.

Стосовно подання представником скаржника в судовому засіданні постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 від 23.06.2023 року суд зазначає, що за змістом ч. 9 ст. 83 ЦПК України, суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи. Разом з цим, у ВП НОМЕР_2 ПАТ АБ «Укргазбанк» був стягувачем і відповідно відсутні підстави вважати, що такого документу у стягувача немає, а інші заперечення представника стягувача з приводу подання доказу суд до уваги не приймає, оскільки не прийняття у такому випадку доказу, за сталою практикою ЄСПЛ призводить до надмірного формалізму та занадто суворого тлумачення норм національного законодавства, що у свою чергу приводить до обмеження права особи на доступ до правосуддя.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2011 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист у справі №2-2944/10 на виконання рішення суду від 27.09.2010 року за яким суд вирішив: стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 36291 долар США 76 центів, що за курсом НБУ станом на 27.09.2010 року (100 доларів США = 791,92 грн.) становить 287046,05 грн. та 37210,80 грн., а всього 324256,85 грн. (а.с. 6).

За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.11.2023 року, - 03.04.2014 року проведено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна належного ОСОБА_3 на підставі постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинської О.М. про арешт майна та заборону на його відчуження від 11.03.2014 року у ВП НОМЕР_3 (а.с. 4).

Боржниця змінила своє прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 24.12.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9).

За змістом листа Дніпровського відділу ДВС у м. Києві від 16.11.2023 року №109569, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 (ВП-архів) з примусового виконання виконавчого листа №2-2944 від 03.08.2011, виданого Дніпровським районний судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованості в розмірі 324256,85 грн. 15.04.2019 року державним виконавцем керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультативними. Зазначене виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. З приводу зняття арешту нерухомого майна за виконавчим провадженням НОМЕР_3, керуючись ч. 5 ст. 59 Закону у листі зазначено, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 16.11.2023 виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 повторно до відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Враховуючи зазначені обставини у листі вказано, що надати копії постанов про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту на майно боржника та заборону його відчуження та про повернення виконавчого документу стягувачу не виявляється за можливе (а.с. 8).

За змістом постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. від 23.06.2023 року відкрите виконавче провадження НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №2-2944/10 виданого 03.08.2011 року Дніпровським районним судом міста Києва про: Стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 36291 доларів США 76 центів, що за курсом НБУ станом на 27.09.2010 року (100 доларів США = 791,92 грн.) становить 287046 (двісті вісімдесят сім тисяч сорок шість) гривень 05 копійок та 37210 (тридцять сім тисяч двісті десять) гривень 80 копійок, а всього 324 256 (триста двадцять чотири тисячі двісті п`ятдесят шість) гривень 85 (вісімдесят п`ять) копійок (а.с. 57).

08.11.2023 року приватний виконавець Корольов М.А. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, якою закінчене виконавче провадження, припинено чинність арешту всього майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 5).

У цій постанові приватний виконавець зазначив, що рішення суду виконане боржником фактично. Грошові кошти в сумі 646989,16 грн. (шістсот сорок шість тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень шістнадцять копійок) перераховані на рахунок стягувача згідно платіжної інструкції №5430 від 08.11.2023, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 08.11.2023 становить 16920,85 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять доларів США вісімдесят п`ять центів) та 37210,80 грн. (тридцять сім тисяч двісті десять гривень вісімдесят копійок). Основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження стягнуті з боржника в повному обсязі. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Закінчуючи виконавче провадження приватний виконавець урахував викладене та керувався вимогами п. 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 5).

З приводу сумнівів представника стягувача щодо дійсного виконання рішення суду, суд зазначає, що зазначена вище постанова приватного виконавця свідчить про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, і відсутні будь-які дані які б свідчили про те, що стягувачем оскаржено та скасовано відповідну постанову виконавця.

Крім того, за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні того ж приватного виконавця Корольова М.А. перебувало два ВП №65475479 та №73001283 де боржником був ОСОБА_2 (стягувач - ПАТ АБ «Укргазбанк»). Стан виконавчих проваджень: «Завершено».

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так само частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень ст.ст. 448, 451 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Скаржник вважає неправомірною бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не скасуванні арешту накладеного на майно боржника під час винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу посилаючись при цьому на положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з цим із матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 15.04.2019 року виконавчий лист був повернутий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Отже, законом чітко визначено перелік підстав за якими при поверненні виконавчого документа знімається застосований в межах виконавчого провадження арешт майна і п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» до таких підстав не відноситься.

Крім того, посилаючись на положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» сторона скаржника залишила поза увагою норму ч. 1 цієї ж статті згідно з якою, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналіз обох зазначених частин ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що арешт з майна боржника знімається при поверненні виконавчого документа до суду, який його видав, а не в будь-якому випадку повернення виконавчого документа.

За таких обставин, бездіяльність державного виконавця, що полягала у поверненні виконавчого листа стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, без знання арешту з майна боржника не є неправомірною.

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

За обставинами цієї справи, на теперішній час жодна з перелічених підстав для зняття арешту державним виконавцем відсутня, а тому безпідставним буде задоволення скарги шляхом зобов`язання державного виконавця чи керівника органу ДВС зняти арешт.

Разом з цим, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження», адже згідно наявних в матеріалах справи доказів, боржниця виконала свій обов`язок перед банком щодо сплати заборгованості, у зв`язку із чим приватний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

За таких обставин, подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав боржника, як власника арештованого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За встановлених судом обставин, які наведені вище, а також ураховуючи знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, термін тривалості арешту - майже 10 років, та виконання боржником свого обов`язку по сплаті заборгованості перед банком, вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту.

Установивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.451 ЦПК України за результатами, розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Наведені приписи передбачають поновлення порушеного права шляхом визнання оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності неправомірними і зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення.

Водночас такий спосіб захисту порушених прав вочевидь є не ефективним у разі встановлення судом обґрунтованості скарги, пов`язаної з арештом накладеним під час примусового виконання рішення, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає механізму зняття виконавцем арешту з майна з інших, аніж визначених ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підстав.

Тобто судове рішення про зобов`язання виконавця зняти арешт з майна не призведе до поновлення порушеного права скаржника. При цьому під ефективним засобом (способом), слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків та дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати повторне звернення особи за захистом такого порушеного права (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 у справі №809/1231/16).

Відповідно до приписів ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що питання правомірності бездіяльності виконавця щодо не зняття арешту з майна, порушене стороною виконавчого провадження віднесено до регулювання розділом VII ЦПК України, яким передбачено прийняття рішення зобов`язального характеру в разі обґрунтованості скарги (неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності), а зміст приписів ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у випадках не віднесених до підстав, обумовлений ч. 4 ст. 59 цього Закону - арешт знімається за рішенням суду, то в даному випадку задоволення скарги в частині скасування арешту нерухомого майна, який зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника від 11.03.2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_3, є ефективним способом захисту прав скаржника та відповідає завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі й забезпечить реалізацію конституційного принципу обов`язковості судових рішень та захисту прав власника.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом зняття арешту безпосередньо судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 259-261, 353-355, 447-451 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк» - задовольнити частково.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою старшого державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинською О.М. про арешт майна та заборону на його відчуження від 11.03.2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_3 (номер запису про обтяження 5211127 (спеціальний розділ); дата державної реєстрації обтяження 03.04.2014).

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 02.02.2024 року.

Суддя -