Справа №303/6973/23
2/303/1081/23
Ряд. стат. звіту - 10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Стасів Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (треті особи Мукачівська міська рада, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивачка звернулася до суду з цим позовом. Вказувала, що проживає в будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох квартир. Вона є співвласницею квартири АДРЕСА_2 належить відповідачці, а квартира АДРЕСА_3 ОСОБА_7 . На фасадах квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , а також на стовпі напроти квартири АДРЕСА_5 без її згоди та без дозволу міської ради встановлені камери відеоспостереження з функцією запису звуку, які постійно фіксують спільне подвір`я, її будинок, що за своєю природою є втручання в її особисте життя. До того ж її чоловік є військовослужбовцем і його прибуття до квартири та час відбуття на службу також фіксується незаконно встановленими камерами. Яким чином можуть розпорядитися зібраною інформацією в результаті запису звуку та зображення не відомо.

Позивачка стверджує, що зазначені дії відповідачки порушують правила добросусідства, право її власності та право на особисте життя. Просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у здійсненні права користування, володіння, розпорядження нерухомим майном, зобов`язавши ОСОБА_4 демонтувати чотири відеокамери, три з яких встановлені на фасаді квартир АДРЕСА_6 і одна на стовпі біля будинку.

Треті сторони на боці позивачки які є співвласницями квартири АДРЕСА_5 до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідачка позов не визнає, заперечує свою причетність до встановлення та використання зазначених позивачкою відеокамер.

Представник Мукачівської міської ради стверджує, що не є суб`єктом, який надає дозволи на встановлення камер відеоспостереження.

Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Нормами статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами, домоволодіння АДРЕСА_1 складається з трьох квартир, розташованих на земельній ділянці, що належать їхнім власникам на праві спільної сумісної власності.

Позивачка є співвласницею квартири АДРЕСА_5 , відповідачці належить квартира АДРЕСА_4 , власницею кварти АДРЕСА_3 є ОСОБА_7 .

Квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 є двома окремими будівлями.

Позивачка стверджує, а відповідачка не заперечує, що на фасадах квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 наявні відеокамери. Ще одна камера встановлена на опорі лінії електропередач, розташованій зовні двору загального користування.

Відповідачка заперечує факт встановлення та використання нею цих відеокамер. Позивачка не спростувала це твердження належними та достовірними доказами.

Водночас, як зазначають сторони, одна з камер встановлена на фасаді квартири АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_7 , котра до участі у справі не залучена, її ставлення до цього спору та причетність до встановлення й використання відеокамери не з`ясовано.

Крім того, позивачка стверджує, що відеокамери встановлені ОСОБА_8 . Цей факт підтверджується матеріалами, проведеної за заявою позивачки, поліцейської перевірки. Зокрема, з`ясовано, що дві відеокамери на фасаді квартир АДРЕСА_6 та одна на стовпі біля воріт, встановлені ОСОБА_9 .

Разом з тим матеріали справи не містять даних щодо характеру зв`язку ОСОБА_9 з відповідачкою. З огляду на це суд вважає доречним поставлене представником міської ради питання щодо належності відповідача у цій справі, адже якщо правопорушником є ОСОБА_10 , то слід було б навести правові та фактичні підстави покладання цивільно-правової відповідальності за його дії (зобов`язання усунути їх наслідки) на відповідачку, бо за загальним правилом цивільного права суб`єктом такої відповідальності є особа, що вчинила правопорушення, якщо вона має цивільну правосуб`єктність, або особа, яка відповідальна за діяння правопорушника.

Водночас суд зауважує, що визначення відповідача є виключним правом позивача, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 523/9076/16-ц).

Таким же суверенним є право позивача щодо визначення предмета та підстав позову.

Суд нагадує, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу.

Предметом позову у цій справі є вимога позивачки щодо усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні нерухомим майном. При цьому на обґрунтування правових підстав позову позивачка посилається на положення земельного законодавства, які регулюють питання: володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності; обов`язків власників земельних ділянок; добросусідського землекористування; захисту права на земельну ділянку (статті 88, 91, 103, 152 ЗК України).

Суд нагадує, що право володіння це забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання. Право користування забезпечена законом можливість власника вилучати з речі її корисні властивості відповідно до її призначення, одержувати плоди і доходи, з метою задоволення різноманітних потреб. Право розпорядження забезпечена законом можливість власника визначати фактичну та юридичну долю речі: передавати її іншим особам у власність чи тимчасове володіння і користування, а в деяких випадках і в розпорядження.

Вимагаючи усунення порушень права власності, позивачка не зазначила, в чому виражається таке порушення в контексті наведених вище положень щодо змісту права власності та не надала будь-яких доказів на підтвердження факту правопорушення, що посягає на земельні чи інші майнові правовідносини.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Зміст добросусідства, на порушення правил якого покликається позивачка, розкрито у статті 103 ЗК України, згідно з нормами якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Аналіз наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те що: 1) суб`єктами відносин добросусідства є власники та користувачі суміжних, сусідніх ділянок, якими сторони у цій справі не є; 2) відеоспостереження одного зі співвласників земельної ділянки за двором загального користування без згоди інших співвласників не дає підстав для кваліфікації його дій як порушення правил добросусідства в розумінні положень глави 17 ЗК України.

Ще однією підставою позову позивачка називає порушення права на особисте життя, посилаючись при цьому на загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи, а також на норми цивільного законодавства, що регулюють питання захисту інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок.

Відповідно до статті 32 Конституції України, статті 301 ЦК України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, зазначив, що інформація про особисте та сімейне життя особи це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування (пункт 3.3 рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. № 2-рп/2012).

Згідно з нормами статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Разом з тим статтею 55 Конституції України передбачене право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У цьому зв`язку суд зауважує, що позивачка не навела норму закону, яка забороняє встановлення відеокамери або вимагає отримання від позивачки чи інших мешканців будинку або міської ради дозвіл на їх установлення.

Отже, особа не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їхньої згоди. Проте використовувати технічні засоби, зокрема й відеокамери (відеореєстратори), що встановлюються для контролю та спостереження з метою охорони власного майна, власник житлового приміщення має право, але без фіксації, тобто без зберігання інформації для її використання.

Як убачається з матеріалів поліцейської перевірки, ОСОБА_9 встановив відеокамери, спрямовані на зовнішній бік двору з метою спостереження за власним автомобілем, який залишає на вулиці. При цьому запевнив поліцію, що інформацію з відеокамер жодним чином не оприлюднює.

За твердженням позивачки, незаконно встановлені камери відеоспостереження з функцією звуку постійно фіксують спільне подвір`я та її будинок.

Проте, надані позивачкою фотознімки не дають змоги встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу направлені ці камери, та яким є граничний кут їхнього огляду.

На підставі викладеного суд дійшов таких висновків:

позивачкою не доведено, що саме відповідачка відповідальна за встановлення відеокамер, обов`язок демонтажу яких вона вимагає на неї покласти;

позивачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачкою правил добросусідства, а також не надано належних доказів, які б свідчили про те, що наявність відеокамер на фасаді квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_7 та на опорі лінії електропередач за межами спільної земельної ділянки порушує право її власності на землю чи інші майнові права;

законодавство не забороняє захищати свою власність шляхом встановлення, зокрема на власних будинках, технічних засобів спостереження за місцями загального користування;

покладаючи в основу позову неправомірність використання відеокамер, позивачка не навела будь-яких правових обґрунтувань щодо необхідності отримання дозволу співвласників земельної ділянки чи органів місцевого самоврядування на встановлення камер відеоспостереження;

суду не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що використанням камер відеоспостереження здійснюється втручання в особисте життя позивачки та членів її сім`ї;

застосування відеокамер у поле зору, яких потрапляють місця загального користування, не можу вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи.

Підсумовуючи, суд констатує недоведеність позивачкою фактичних та правових підстав позову й на цій підставі відмовляє у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись статтями 12, 81, 264-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (треті особи Мукачівська міська рада, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Третя особа: Мукачівська міська рада, місцезнаходження: м. Мукачево, вул. О.Духновича, 2.

Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_8 .

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 .

Головуючий Юрій Мирошниченко