П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Справа №760/7695/16-ц

Провадження № 22-ц/824/5067/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 24 січня 2024 року

Повний текст постанови складено 30 січня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюк Марини Вадимівни на рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що сторони з 17 листопада 2010 року перебували

у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом?янського районного суд ум. Києва від 06 квітня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , 2008 року народження, і ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Вказував, що у 2013 році було придбано автомобіль марки «Toyota» модель

«Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 та є спільною сумісною власністю подружжя і 1/2 частина вказаного автомобіля належить позивачу.

Оскільки сторони в позасудовому порядку не дійшли згоди щодо поділу спірного автомобіля, ОСОБА_1 просив поділити майно, що є спільною власністю та визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіль марки «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Солом?янського районного суд ум. Києва від 16 травня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява з урахуванням заяви про зміну предмета позову мотивована тим, що сторони з 17 листопада 2010 року перебували

у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом?янського районного суд ум. Києва від 06 квітня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року.

Зазначала, що фактично подружні відносини між нею та Істомiним В.В існували

і до реєстрації шлюбу. Як подружжя вони жили з 2005 року, мали спільний бюджет, спільне житло тощо. До реєстрації шлюбу в період фактичних подружніх відносин у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу

у сторін народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що до 28 грудня 2009 року ОСОБА_1 перебував в іншому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , з якою фактично не проживав з 2005 року.

20 серпня 2010 року на підставі рішення Мелекінської сільської ради ОСОБА_1 набув право приватної власності на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 48,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Також на земельній ділянці АДРЕСА_1 у період з літа 2010 року по 2013 рік сторонами, як подружжям, було збудовано житловий будинок (елінг) загальною площею близько 200 кв.м, який не було введено в експлуатацію.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила встановити факт проживання

ОСОБА_1 разом з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 29 грудня

2009 року до 17 листопада 2010 року; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на: 1/2 частину будівельних матеріалів, зведених у формі житлового будинку загальною площею близько 200 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину гаража № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,7 кв. м (реєстраційний номер майна 8120571).

Протокольною ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, об`єднано їх в одне провадження.

Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу, марки «Toyota» модель «Rav 4», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль придбано сторонами під час шлюбу, а відтак такий є спільної сумісною власністю подружжя, де частки кожного з них є рівними. ОСОБА_2 не спростовано презумпції спільності майна подружжя. При цьому суд відхилив доводи відповідача за первісним позовом щодо відсутності у неї спірного автомобіль з огляду на те, що належних та допустимих доказів відчуження спірного автомобіля вона не надала.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачка за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами факту спільного проживання сторін однією сім?єю чоловіка та жінку без реєстрації шлюбу. При цьому суд вказав, що народження у сторін спільної дитини саме по собі не може доводити факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного позивачем періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, що узгоджується з висновком Верховного Суду зробленим у справі № 182/670/15-ц. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту спільного проживання сторін однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у заявлений ОСОБА_2 період, суд вважав, що також не підлягає задоволенню вимога про визнання за нею право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,7 кв. м, оскільки такий набути ОСОБА_1 у власність 20 серпня 2010 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, зведених у формі житлового будинку загальною площею близько 200 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що такі задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не надано достовірних доказів існування даної речі як у виді нерухомого майна, так і будівельних матеріалів.

20 липня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гаврилюк М. В. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 06жовтня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами належності спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, не доведено факт його придбання саме у 2013 році. Також не надано жодних підтверджень щодо наявності грошових коштів у ОСОБА_1 на придбання спірного автомобіля. Вказаний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджує її особисту власність. Автомобіля, про який ОСОБА_1 заявляє в позовних вимог, не існує, жодних доказів щодо вартості 1/2 частини автомобіля матеріали позовної заяви не містять. Щодо зустрічних позовних вимог заявник вказує, що суд не дослідив докази надані ОСОБА_2 до зустрічного позову, які підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу, а саме свідоцтво про народження спільної дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого записано ОСОБА_1 , що згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц є належним доказом на підтвердження факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Оскільки гараж № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 був набутий 20 серпня 2010 року, тобто у період спільного проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу, та спірний гараж є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу порівну. Крім того, заявник вказує, що спірний гараж було придбано також за кошти ОСОБА_2 . Вказує, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 експлуатується за цільовим призначенням як елінг, але не зареєстрований на праві приватної власності з метою приховання його від поділу. ОСОБА_2 надано докази на підтвердження факту знаходження за вказаною адресою збудованого двоповерхового елінгу, загальною площею 200 кв. м, а саме USB накопичувач з відеозаписом фіксації вказаного елінгу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2023 року витребувано із Солом?янського районного суду матеріали справи № 760/7695/16-ц.

24 серпня 2023 року матеріали справи № 760/7695/16-ц надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюк М. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Солом?янського районного суд ум. Києва від 06 жовтня 2022 року задоволено та поновлено його. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюк М. В. на рішення Солом?яського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 провстановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Самарцев Я.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Гаврилюк М.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (т.2 а.с.76,77), отримавши повідомлення про розгляд справи 24 січня 2024 року - 18 грудня 2023 року, тобто більше ніж за місяць, про те, клопотань про неможливість з`явитися в судове засідання, до апеляційного суду не надходило.

За таких осбтавин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та її представника адвоката Гаврилюк М.В.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 листопада 2010 року перебували

у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом?янського районного суд ум. Києва від 06 квітня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року.

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження серії

НОМЕР_4 , виданого 04 квітня 2008 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №147, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 . Батьком дитини записано ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 народила дитину, доньку ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 25 березня 2014 року.

Відповідно до Свідоцтва про народження батьком дитини зазначено ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року

у справі № 760/12439/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року визнано ОСОБА_8 батьком дитини

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , народженої ОСОБА_2 .

Внесено зміни до актового запису від 25 березня 2104 року № 683 про народження дитини, складеного Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, вказавши в графі «батько» - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у відомостях про прізвище, ім`я, по батькові дитини зазначити « ОСОБА_9 ».

За час спільного проживання сторонами набуто у власність транспортний засіб автомобіль марки «Toyota» модель«Rav4», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 та первинно зареєстровано 25 жовтня 2013 року за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою РСЦ МВС в м.Києві від 06 листопада 2019 №31/26-758АЗ.

З наявної в матеріалах справи відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві №31/26-11456, тако відомо, що 27 жовтня 2015 року здійснено перереєстрацію автомобіля марки «Toyota» модель «Rav4», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , iз видачею нового номерного знаку НОМЕР_7 та свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса особи: АДРЕСА_2 .

З відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві на запит суду

№31/26-758АЗ також відомо, що згідно даних Єдиного державного реєстру Т3, автомобіль марки «Toyota» модель «Rav4», кузов НОМЕР_3 , первинно було зареєстровано 25 жовтня 2013 року за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , видано номерний знак НОМЕР_1 . Разом з цим, згiдно даних Єдиного державного реєстру Т3, станом на 06 листопада 2019 року, автомобіль марки «Toyota» модель «Rav4», кузов НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_10 , зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Тобто, встановлено, що ОСОБА_2 здійснювалась перереєстрація автомобіля марки «Toyota» модель «Rav4», кузов НОМЕР_3 , із видачею нового номерного знаку.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_11 , виданого 20 вересня 2010 року Мелекінською сільською радою, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 вересня 2010 року №27365549, гараж № НОМЕР_2 , загальною площею 48,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за

ОСОБА_1 20 серпня 2010 року.

З відповіді КП «Мангушське бюро технічної інвентаризації» на запит суду, вбачається, що право власності на будинок, загальною площею 200 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією

і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із них, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та статтею 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановлено, що за час спільного проживання сторонами подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набуто у власність транспортний засіб TOYOTA RAV4, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 та первинно зареєстровано 25.10.2013 року за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою РСЦ МВС в м.Києві від 06.11.2019 №31/26-758АЗ.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві №31/26-11456, що надійшла до суду першої інстанції 12.09.2016 року вбачається, що 27.10.2015 року здійснено перереєстрацію транспортного засобу TOYOTA RAV4, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_12 видачею нового номерного знаку НОМЕР_7 та свідоцтва про реєстрації серії НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса особи: АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві на запит суду №31/26-758АЗ, що надійшла до суду першої інстанції 20.07.2020 року вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру Т3, транспортний засіб TOYOTA RAV4, кузов НОМЕР_3 , первинно було зареєстровано 25.10.2013 року за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_9 , видано номерний знак НОМЕР_1 . Разом з цим, згiдно даних Єдиного державного реєстру Т3, станом на 06.11.2019, транспортний засіб TOYOTA RAV4, кузов НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_10 , зареєстровано за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_9 .

Отже, вбачається, що ОСОБА_2 здійснювалась перереєстрація транспортного засобу TOYOTA RAV4, кузов НОМЕР_3 , із видачею нового номерного знаку.

Колегія суддів не приймає до уваги аргументи відповідача щодо того, що вказаний автомобіль, який є предметом поділу відсутній, виходячи з того, що на підтвердження таких доводів будь-яких доказів не надано, в той же час матеріали справи містять довідки: як на момент подачі позову, так і під час судового розгляду, з яких вбачається наявність такого автомобіля у ОСОБА_2 .

За таких обставин відповідачем за первісним позовом не надано суду належних та допустимих доказів доказів на підтвердження аргументів щодо відсутності у неї автомобіля TOYOTA RAV4, кузов НОМЕР_3 , а наявні в матеріалах справи докази спростовують такі її доводи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що транспортний засіб TOYOTA RAV4, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , набутий ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, та вказане майно подружжя підлягає поділу в рівних частках з врахуванням вимог ст.ст. 69, 70 СК України.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 29 грудня 2009 року по 17 листопада 2010 року, а також визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на майно, набуте за даний проміжок часу, а саме:

- частину будівельних матеріалів, зведених у формі житлового будинку загальною площею близько 200 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

- частину гаража № НОМЕР_2 , загальною площею 48,7кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 8120571).

Відповідно до матеріалів справи, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_11 , виданого 20.09.2010 року Мелекінською сільською радою, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27365549 від 20.09.2010 року, вбачається, що гараж № НОМЕР_2 , загальною площею 48,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 20.08.2010 року.

З відповіді КП «Мангушське бюро технічної інвентаризації» на запит суду, вбачається, що право власності на будинок, загальною площею 200 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 у КП «Мангушське БТІ» не зареєстровано.

Доказів, які б підтверджували доводи ОСОБА_2 щодо існування між нею та ОСОБА_1 в період з 29 грудня 2009 року по 17 листопада 2010 року, відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи не містять.

Таким чином, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу на час набуття ним майна.

В той же час, народження у сторін спільної дитини сам по собі не може доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного позивачем періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Зазначене підтверджується висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 182/670/15-ц.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 29 грудня 2009 року по 17 листопада 2010 року.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З врахуванням того, що шлюб між сторонами було зареєстровано 17.11.2010 року, а у встановленні факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, до його реєстрації, судом відмовлено, майно, право власності на яке просить визнати ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя, є особистою власністю ОСОБА_1 та не підлягає такому поділу, оскільки набуте останнім до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .

Що стосується визнання за ОСОБА_2 права власності на частину будівельних матеріалів, зведених у формі житлового будинку загальною площею близько 200 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 не надано достовірних доказів існування даної речі як у виді нерухомого майна, так і будівельних матеріалів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, виходячи з вимог ЦПК України, вірно не прийнято до уваги наданий ОСОБА_2 електронний носій інформації з відеозаписом огляду вищезазначеного майна, як доказ належності його ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гаврилюк М.В. без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Гаврилюк М.В., без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюк Марини Вадимівни, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна