Справа № 155/1085/23 Головуючий у 1 інстанції: Санакоєв Д. Т.
Провадження № 22-ц/802/67/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Черняк О. В.,

з участю:

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Гудкової М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника заявника - адвоката Овсієнка Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Управління державної міграційної служби у Волинській області, за апеляційною скаргою заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

25.07.2023 року представник заявника - адвокат Овсієнко С. А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Заяву обґрунтовує тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Луганської області. 13.02.1971 року Білокуракинським РВВС Луганської області йому було видано паспорт. У зв`язку із розірванням шлюбу заявник змінив прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 . З 1985 року заявник розпочав постійно проживати та працювати на території с. Михлин Луцького району Волинської області, де і проживає на даний час. Через власну недбалість заявник згубив паспорт СРСР, а паспорт громадянина України не виготовив. Крім того, заявник загубив своє свідоцтво про народження та військовий квиток. В даний час він немає можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки не може підтвердити належність до громадянства України, так як немає документів, що підтверджують його реєстрацію на території України станом на 24.08.1991 року. Встановлення даного факту є підставою для оформлення належності до громадянства України, а оскільки іншого порядку чинним законодавством України не передбачено, тому представник заявника звертається із даною заявою до суду.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2023 року заяву представника заявника - адвоката Овсієнка Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Управління державної міграційної служби у Волинській області задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Не погоджуючись з рішенням суду, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних належних та допустимих доказів свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник не надав.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник заявника ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_7 в частині встановлення факту постійного проживання, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими заявником письмовими доказами та показами свідків підтверджується факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому суд встановив, що прізвище заявника ОСОБА_4 , а тому задовольнив заяву частково.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1,2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

У даній справі заявник ОСОБА_7 , посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Одним із принципів цивільного судочинства,є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України), за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи убачається, що будь якого документу, який би підтверджував особу заявника, суду не надано.

Згідно копії трудової книжки на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній запис про роботу зазначеної особи зроблено 30 серпня 1979 року про звільнення з шахтоуправління імені ОСОБА_9 якого конкретно підприємства не можливо прочитати (а.с.6-14).

Відповідно до акту обстеження, складеного старостою Михлинського старостинського округу, дату не зазначено, за участі свідків на підставі трудової книжки встановлено дату, місце народження та місце проживання особи, яка відома як ОСОБА_5 (а.с.15).

Даний акт не може бути належним та допустимим доказом, враховуючи, що ані показами свідків, ані трудовою книжкою неможливо встановити обставини, які згідно акту були встановлені. Є очевидним, що такі дані встановлені лише зі слів заявника.

Також до заяви про встановлення факту додано довідку виконкому Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №32 від 30.05.2023 року (а.с.5) про те, що ОСОБА_5 постійно з 1985 року проживає в с. Михлин і працював у колгоспі «Михлин» разом з ОСОБА_10 , яка померла. При цьому згідно довідки Приватно орендного сільськогосподарського товариства імені Шевченка, яке є правонаступником Спілки пайовиків «Михлин», до списків громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на земельну частку (пай), був включений ОСОБА_11 (а.с. 36).

Окрім того, з довідки Управління державної міграційної служби України від 05.09.2023 року убачається, що згідно обліків управління особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не значиться. З питань набуття громадянства України чи документування паспортом громадянина України зазначена особа не зверталася (а.с. 28).

Управління державної міграційної служби України в Луганській області також повідомило, що інформація щодо цієї особи, видачу паспортів, місця проживання відсутня (а.с. 31).

У своєму рішенні суд першої інстанції також покликався на витяги з реєстру про актові записи про народження ОСОБА_12 , про укладення та розірвання шлюбів ОСОБА_7 , зокрема, із ОСОБА_13 , а також покази свідків, які підтвердили, що ОСОБА_7 проживав у с. Михлин.

Колегія суддів вважає дані докази недостатніми для встановлення факту, про який просить заявник, враховуючи, що на підставі наданих письмових доказів, у яких зазначені різні прізвища особи, та показань свідків неможливо ідентифікувати особу, у якої відсутній документ, що її посвідчує. У зв`язку з цим неможливо встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_2 , особу якого не встановлено.

Таким чином, обраний заявником спосіб захисту є неефективним для захисту його прав, враховуючи, що без встановлення фактів, що підлягають реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, в позасудовому або в судовому порядку неможливо встановити і факт проживання на території України.

Сукупний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав та доказів для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України у Волинській області задовольнити.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2023 року в даній справі скасувати.

У задоволенні заяви представника заявника - адвоката Овсієнка Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Управління державної міграційної служби у Волинській області відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді :