П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року місто Київ

справа № 752/23590/20

провадження№22-ц/824/4713/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеус А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Прядко Русланом Володимировичем,

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 12 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати договір позики від 12 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в змові і в травні вирішили підписати фіктивний договір позики задля уникнення ОСОБА_2 поділу майна.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 року, народили спільного сина, разом формували та розподіляли сімейний бюджет, спільно набували у власність майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 і кошти на її придбання не позичали, а накопичили за рахунок спільної праці і спільних зусиль.

25 березня 2020 року ОСОБА_1 було подано до ОСОБА_2 позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 забезпечено шляхом накладення арешту на п`ятикімнатну квартиру, 13 травня 2020 року виконано ухвалу, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та накладено арешт на квартиру.

14 травня 2020 року з`являється перший позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. 2 липня 2020 року ОСОБА_3 , подаючи вчетверте позов до ОСОБА_2 , надав суду недостовірні відомості про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача - ОСОБА_2 з тим самим предметом та з тих самих підстав, про стягнення грошових коштів за договором позики, до цього чи іншого суду на території України. Позивач переконана, що чотириразова подача одного й того ж самого позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 є нічим іншим, як їх змовою з метою уникнення розподілу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Адже, ОСОБА_3 не вчиняв жодних попередніх дій щодо повернення йому начебто переданих на підставі договору позики від 12 серпня 2015 року грошових коштів: жодного письмового звернення чи претензій до ОСОБА_2 з вимогою повернути кошти ОСОБА_3 . Тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вчинили необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлені договором позики.

Позивач переконана та має намір довести в суді те, що договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є недійсним, поданим лише з метою використання в майбутньому юридичних фактів про придбання квартири АДРЕСА_2 за ніби-то позичені кошти.

Посилаючись на положення ст.234 ЦК України, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 12 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача адвокат Прядко Р.В. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначав про те, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки обставинам, а саме, тій обставині, що ОСОБА_3 не надано суду витребуваних судом документів. Суд першої інстанції, в порушення принципу змагальності сторін, не сприяв реалізації прав позивача, передбачених процесуальним законодавством, позбавивши можливості довести ті обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх доводів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дубчак Л.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Безелюк І.С. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Дубчак Л.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили судове рішення залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені: відповідач ОСОБА_3 повідомлявся шляхом направлення судового повідомлення через засоби поштового зв`язку, конверт повернувся з відміткою, про відсутність адресата /а.с.108, том 2/, представнику відповідача ОСОБА_3 направлено судову повістку - повідомлення на офіційну електронну пошту, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду /а.с.107 том 2/.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явились відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12 серпня 2015 року між громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики, за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 800 000,00 доларів США, що еквівалентно 17 097 280,00 гривень.

Відповідно до п.2 договору, позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні цього договору готівкою.

Пунктом 3 договору передбачено, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 12 серпня 2019 року.

Відповідно до п.10. договору, цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку.

В матеріалах справи наявна претензія ОСОБА_3 , адресована ОСОБА_2 щодо повернення боргу за договором позики від 12 серпня 2015 року.

Також в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 від 12 серпня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав в борг від громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 800 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути ОСОБА_3 до 12 серпня 2019 року, без сплати відсотків за користування.

Відповідно до виписки ПАТ «Промінвестбанк» по особовим рахункам з 01 серпня 2012 року по 05 жовтня 2020 року з якої вбачається, що 26 вересня 2012 року ОСОБА_2 отримав від компанії WEXFORD TECHNOLOGY LLP грошові кошти у розмірі 828761,00 доларів США. А 01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 отримав грошовий переказ у розмірі 828 600,00 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у справі №752/12751/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 800 000,00 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року залишено без задоволення, а рішення - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року залишено без задоволення, а судові рішення - без змін.

В ході розгляду зазначеної справи були оглянуті оригінали договору позики та розписки про передачу коштів та встановлено відсутність підстав для тверджень ОСОБА_1 щодо безгрошовості даного правочину та його неукладеності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи твердження позивача щодо неукладеності оспорюваного правочину та його фіктивності не знайшли свого підтвердження, натомість такі твердження були спростовані дослідженими судом доказами. Факт укладення договору та передачі коштів підтверджується безпосередньо оригіналом договору позики та розпискою, які були досліджені судом в межах розгляду справи про стягнення боргу за договором позики, а також рішенням суду у цій справі, яким встановлено реальність даного договору та вчинення сторонами дій щодо передачі грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Урахувавши наявність судового рішення у справі №752/12751/20, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за оспорюваним правочином та яким встановлювались відсутність підстав для тверджень ОСОБА_1 щодо безгрошовості даного правочину та його неукладеності, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав вважати оспорюваний правочин фіктивним..

Отже, висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом безпідставно не взято до уваги обставини не надання ОСОБА_3 витребуваних судом першої інстанції документів, є безпідставними, оскільки такі документи були предметом дослідження у справі №752/12751/20 про стягнення заборгованості за договором позики, в якій ОСОБА_1 приймала участь як третя особа.

Тому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, в порушення принципу змагальності сторін, не сприяв реалізації прав позивача, передбачених процесуальним законодавством, позбавивши можливості довести ті обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх доводів.

Заявлене в судовому засіданні в апеляційному суді стороною позивача клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів, а саме договору позики та розписки, для встановлення дати їх складання, суд відхилив, зважаючи на те, що в суді першої інстанції у підготовчому судовому засіданні 11 січня 2022 року суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи. У підготовчому судовому засіданні 20 вересня 2022 року представник позивача повторно клопотання про призначення судово-технічної експертизи не заявляв і погодився на закриття підготовчого засідання.

За таких обставин підстави для призначення експертизи на стадії апеляційного розгляду у суду були відсутні.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Отже, позивачка, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання повторного клопотання про призначення експертизи.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Прядко Русланом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 1 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус