КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/8520/22 Головуючий у 1 інстанції: Шаповалова К.В. провадження №22-ц/824/3345/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Теслі Юлії Олексіївни в інтересах Акціонерного товариства «Фармак» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Фармак» про визнання наказу незаконним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що вона від 2008 року перебуває у трудових відносинах з АТ «Фармак».

Починаючи від квітня 2022 року, позивачка не отримує заробітну плату і 09 червня 2022 року остання не була допущена до роботи, оскільки її робоче місце було зайнято іншим працівником.

Згодом ОСОБА_2 дізналася, що з 13 квітня 2022 року трудовий договір, укладений між нею та АТ «Фармак», призупинений на підставі наказу №469 від 11 квітня 2022 року.

Позивачка вважає, що призупинення дії з нею трудового договору є незаконним, а тому просила суд визнати незаконним наказ про призупинення дії трудового договору, зобов`язати відповідача допустити її до роботи та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі до часу ухвалення рішення суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Фармак» від 11 квітня 2022 року №469 «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_2 .

Зобов`язано АТ «Фармак» поновити дію трудового договору з ОСОБА_2 шляхом допуску її до роботи на посаді аналітика консолідованої інформації відділу маркетингу рецептурних препаратів № 1.

Стягнуто з АТ «Фармак» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 344 708 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.

Стягнуто з АТ «Фармак» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 433,85 грн.

Стягнуто з АТ «Фармак» на користь держави судовий збір за подання позову до суду у розмірі 998,03 грн.

В апеляційній скарзі Теслі Ю.О. в інтересах АТ «Фармак» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у позові відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що матеріалами справи підтверджується, що трудова функція позивача, передбачена посадовою інструкцією, не може виконуватися через неможливість забезпечення роботою за відповідними напрямами діяльності, що перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройною агресією проти України, адже у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, починаючи від 24.02.2022 року, на території Київської області відбувалися, а на території Донецької, Луганської, Харківської, Сумської, Чернігівської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей - продовжують відбуватися бойові дії. Безпекова ситуація в інших областях України також залишається нестабільною, з постійною загрозою життю та здоров`ю населення через систематичні ракетні обстріли та сигнали повітряної тривоги, що й в подальшому підтверджує актуальність обставин, викладених в службовій записці.

Тому, вважає, що висновок суду першої інстанції про неправомірність призупинення дії трудового договору з позивачем є помилковим, спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на нормах законодавства.

В свою чергу, вимога про допуск позивача до роботи є похідною.

Наголошує, що жодною нормою КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку у випадку визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору.

Отже, позовна вимога про стягнення середнього заробітку в даній справі не підлягає задоволенню в будь-якому випадку, безвідносно до задоволення інших позовних вимог.

Водночас вважає за необхідне підкреслити, що призупинення дії трудового договору є спеціальним правовим інститутом, який застосовується лише в умовах воєнного стану, тому законодавством встановлено також спеціальні норми щодо відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам у зв`язку з призупиненням дії трудового договору.

Отже, в межах спірних правовідносин належним відповідачем за позовними вимогами про відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат є російська федерація як держава, що здійснює військову агресію проти України в силу прямих норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, компенсація грошових втрат позивача, зумовлених призупиненням дії трудового договору, має відбуватися не за рахунок покладення на відповідача не передбачених законом обов`язків без достатніх правових підстав, а за рахунок коштів держави, яка здійснює військову агресію проти України, протиправними діями якої і було зумовлено відповідні негативні для позивача наслідки.

Зазначає, що в позовній заяві позивач не просив про поновлення пропущеного строку, як і не обґрунтовував поважності причин його пропуску з посиланням на відповідні докази, натомість, заяву про поновлення строку для подання позову до суду було зроблено представником позивача лише усно в судовому засіданні. Представник позивача просив врахувати введений в Україні воєнний стан, а також поведінку керівництва відповідача та стаж роботи позивачки на цьому підприємстві.

В свою чергу у відзиві, а також в судовому засіданні, відповідачем було заявлено про пропуск строку на звернення до суду, і відсутність підстав для його поновлення, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідач вважає, що в даному випадку судом першої інстанції було поновлено строк на звернення до суду необґрунтовано, а наведені судом мотиви такого поновлення спростовуються.

Таким чином, внаслідок неправильного застосування ним норм матеріального права та порушення норм процесуального права суд першої інстанції дійшов неправильних висновків про незаконність спірного наказу, наявність підстав для стягнення середнього заробітку, наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Натомість, зважаючи на встановлені у справі обставини, у позові належало відмовити повністю.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що встановлене судом свідчить проте, що наказ АТ «Фармак» від 11 квітня 2022 року №469 про призупинення дії трудового договору з 13 квітня 2022 року з аналітиком консолідованої інформації відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 ОСОБА_2 не відповідає положенням статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", є дискримінаційним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Також, суд під час розгляду справи дійшов висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного позивачкою строку для подання позову до суду, з урахуванням того, що в країні введений воєнний стан, який безумовно впливає на звичайний ритм життя та на можливість своєчасно реагувати на певні зміни у житті (роботі), які б не відбулись, при нормальних, звичних життєвих обставинах. Суд також враховує, що позивачкою поданий позов щодо захисту свої трудових прав пізніше лише на 17 днів та зважає на те, що під час війни можливість втрати роботи та залишення без хоча б мінімального заробітку найбільш гостро відчувається всіма громадянами України, а отже не поновлення такого строку лише з формальних підстав не відповідатиме основним принципам та завданням цивільного судочинства.

Судом також встановлено, що позивачка дійсно перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, адже оспорюваний наказ визнаний судом протиправним, а видання наказу про призупинення дії трудового договору призвело до невиплати заробітної плати позивачеві.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що наказом від 13 жовтня 2008 року позивачка ОСОБА_2 була прийнята на роботу до АТ «Фармак» на посаду спеціаліста відділу маркетингу рецептурних препаратів. Наказом від 1 вересня 2011 року ОСОБА_2 переведена на посаду фахівця відділу маркетингу рецептурних препаратів №1. Наказом від 26 березня 2013 року ОСОБА_2 переведена на посаду фахівця з адміністрування відділу маркетингу рецептурних препаратів №1. Наказом від 26 березня 2015 року ОСОБА_2 переведена на посаду аналітика консолідованої інформації відділу маркетингу рецептурних препаратів №1, на якій працювала до призупинення трудового договору.

Відповідно до посадової інструкції аналітика консолідованої інформації відділу маркетингу рецептурних препаратів №1, затвердженої генеральним директором ПАТ «Фармак» 26 травня 2015 року, до посадових обов`язків відносяться: щомісячне складання звітів про проведені маркетингові дослідження, підготовка звітів діяльності відділу, аналітичні звіти по витрат по регіонах, звіти по розподілу витрат по консультантам з маркетингу, аналітичні звіти діяльності в розрізі брендів, регіонів та областей, документообіг у паперовому та електронному вигляді, підготовка щомісячних звітів з використання авторського права (всі документи по роялті), супроводження оформлення нових договорів роялті, розподіл та доставка промоційної продукції талонів на бензин та подорожніх листів співробітників відділу, аналіз залишків на модульних складах дистриб`юторів, проведення маркетингових заходів з лікарями (кругли столи, регіональні конференції, робочі поїздки), готування детальних звітів по результатам проведення маркетингових заходів для бухгалтерської звітності, забезпечення комунікації між співробітниками відділу, розсилка актуальної інформації представникам відділу, організація навчання співробітників сектору, супроводження укладання угод з тренінговими компаніями (а.с. 109-114).

Згідно із наказом від 04 січня 2022 року № 1 позивач перебувала у відпустці у період від 05 до 06 січня 2022 року включно. Відповідно до наказу від 22 лютого 2022 року №45 позивачка перебувала у відпустці у період від 28 лютого до 4 березня 2022 року. Згідно з наказом від 4 березня 2022 року №49 позивачка перебувала у відпустці у період від 09 до 22 березня 2022 року

Наказом від 11 квітня 2022 року №469 з позивачкою ОСОБА_2 з 13 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору на підставі статті 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» із зазначенням, що на час призупинення трудового договору працівникам не здійснюється виплата заробітної плати.

Згідно з пунктом 3.2. Статуту АТ «Фармак», копія якого була долучена до відзиву на позовну заяву, предметом діяльності товариства, зокрема, є виробництво лікарських засобів, ветеринарних препаратів, хімікатів, продуктів харчування, алкогольних та безалкогольних напоїв, парфумерно-косметичних засобів та непродовольчих товарів широкого вжитку, оптова та роздрібна реалізація та торгівля лікарськими засобами, ветеринарними препаратами, хімікатами, продуктами харчування, алкогольними та безалкогольними напоями, парфумерно-косметичними засобами та непродовольчими товарами широкого вжитку, продуктами громадського харчування, виробництво продукції медичного призначення, тощо.

Як було встановлено судом першої інстанції, та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з відповідачем від 2008 року, та на час видання спірного наказу обіймала посаду аналітика консолідованої інформації Відділу маркетингу рецептурних препаратів № 1, що підтверджується наказом АТ «Фармак» від 26.03.2015 року №59 про переведення на іншу роботу.

Спірним наказом АТ «Фармак» від 11.04.2022 року №469 було призупинено дію трудового договору з позивачкою на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022 (далі також - Закон № 2136-ІХ).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність абсолютної неможливості надання роботодавцем роботи працівнику та її виконання працівником, у зв`язку з чим задовольнив позовну вимогу про визнання спірного наказу незаконним.

Вказаний висновок було мотивовано тим, що АТ «Фармак» ні на день не призупиняло свою роботу, враховуючи мету та предмет діяльності товариства. Окрім позивачки, з іншими працівниками відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 товариства не було призупинено дію трудових договорів, і відділ працює. Позивачка є єдиним аналітиком у цьому відділі. До введення воєнного стану в Україні вона виконувала допоміжну функцію у відділі, а після цього фактично її функції виконують інші працівники відділу. Відповідач не надав суду належних доказів, чому станом на грудень 2022 року трудовий договір з Позивачем не поновлено і вона не може виконувати хоча б частину своїх посадових обов`язків.

Акціонерне товариства «Фармак» вважає, що такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі та не відповідають обставинам справи, в підтвердження чого зазначаємо таке.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2136-ІХ (тут і далі - в редакції, чинній станом на дату видання спірного наказу) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання . роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв 'язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

З наведеної норми слідує, що підставою призупинення дії трудового договору є військова агресія проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Так, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан від 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває дотепер, як власне й військова агресія проти України.

Таким чином, спірний наказ видано відповідачем в умовах військової агресії проти України.

Законодавство не ставить призупинення дії трудового договору як в залежність від зупинення роботи підприємства в цілому, знищення його виробничих та організаційних потужностей, так і в залежність від можливості чи неможливості виконання робіт іншими працівниками підприємства, зокрема, й в тому ж структурному підрозділі.

Трудовий договір, що укладається з кожним працівником, є індивідуальним трудовим договором, укладеним на виконання конкретної визначеної ним трудової функції, відповідно до зайнятої саме ним посади.

Наведене підтверджується диспозицією частини першої статті 21 КЗпП України (в редакції станом на час видання спірного наказу), за змістом якої трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов язується виконувати роботу, визначену иією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В оскаржуваному рішення судом вило зазначено, що Позивачка є єдиним аналітиком у Відділі маркетингу рецептурних препаратів № 1.

За таких обставин, наявність чи відсутність призупинення турових договорів з іншими працівниками, які обіймають інші посади, не впливає на законність спірного наказу, адже трудові функції таких працівників є відмінними від трудової функції позивачки.

Отже, продовження роботи підприємства, як і структурного підрозділу, не свідчить про можливість забезпечення роботою всіх працівників підприємства або такого структурного підрозділу, безвідносно до їх трудової функції.

Обґрунтованість наведеного висновку підтверджується приписами статті 13 Закону №2136-ІХ, які пов`язують підставу призупинення дії трудового договору не з повним зупиненням господарської діяльності підприємства чи структурного підрозділу, а з неможливістю надання роботодавцем роботи працівнику за укладеним трудовим договором (тобто трудовим договором саме з даним працівником).

Отже, мотиви суду першої інстанції, пов`язані з продовженням роботи підприємства та структурного підрозділу позивача, не ґрунтуються на нормах закону.

Натомість, доказуванню у даній справі підлягає неможливість надання роботи відповідачем і виконання роботи позивачкою, тобто виконання саме тих функціональних обов`язків, що визначені її трудовим договором.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження реальної неможливості надання роботи саме позивачці відповідачем було надано до матеріалів справи копію посадової інструкції аналітика консолідованої інформації Відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 №77-06 та копію службової записки начальника Відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 Іванюк О.О. від 28.03.2022 року.

Проте, позивачко. не було надано жодного доказу можливості виконання нею трудової функції.

Навпаки, позивачка сама не мала можливості виконувати роботу ні на час видання спірного наказу, ні станом на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Так, вже після ухвалення оскаржуваного рішення до відповідача електронною поштою надійшов лист від позивачки, датований 25.12.2022 року, в якому позивачка просила надати їй відпустку за власний рахунок у зв`язку з виїздом з України та перебуванням за її межами.

На підтвердження факту перебування за межами України Позивачем була надана копія її паспорту громадянина України для виїзду за кордон, з відмітками про виїзд за межі України.

Як вбачається з цих відміток, Позивач:

- виїхала з України 17.03.2022 року;

- повернулася в Україну 24.04.2022 року;

- знову виїхала з України 14.06.2022 року.

У період від 09 до 22 березня 2022 року позивачка перебувала у щорічній відпустці, що підтверджується витягом з наказу №49 від 04.03.2022 року, що міститься в матеріалах справи (надавався з відзивом).

Отже, перший виізд позивача за межі України (17.03.2022 року) відбувся під час її перебування у щорічній відпустці.

Проте, незважаючи на завершення щорічної відпустки 22.03.2022 року, позивачка на роботу не з`явилася. Натомість, вона повернулася в Україну лише 24.04.2022 року.

Таким чином, починаючи з 22.03.2022 року і до дати видання спірного наказу (11.04.2022 року), позивач не перебувала у відпустці, не знаходилася на роботі, а перебувала за межами України.

Наведене підтверджує абсолютну неможливість виконання самою позивачкою роботи на час видання спірного наказу (11.04.2022 року). '

Позивач прийшла на роботу 09.06.2022 року, як слідує з її листа від 13.06.2022 року (копія якого додана до матеріалів справи з позовом).

Отже, в період після повернення в Україну 24.04.2022 року, і до 09.06.2022 року позивачка не зверталася до роботодавця з приводу допуску до роботи, хоча знала про призупинення дії з нею трудового договору, яке вона вважає незаконним.

Листом від 13.06.2022 року, адресованим АТ «Фармак», позивач попросила забезпечити їй умови праці, вказати дату, час і місце, де вона зможе виконувати службові обов`язки, повернути на її робоче місце електронну техніку, робочу документацію, ключі від шафи. Відповідь просила надати впродовж 5 днів.

Проте, наступного дня після дати цього листа, 14.06.2022 року позивачка виїхала з України, не очікуючи відповіді від роботодавця у строк, який сама визначила (5 днів). В подальшому, судячи з відміток в її паспорті, в Україну вже більше не поверталася.

Отже, незважаючи на доводи про намір, бажання і можливість позивачки працювати, її дії свідчать про зворотнє.

Після її допуску до роботи згідно оскаржуваного рішення, позивачка до роботи так і не приступила, а звернулася до роботодавця з проханням надати їй відпустку у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Наведені дії Позивача переконливо засвідчують, що вона:

- не повернулася в Україну і не приступила до роботи після завершення відпустки, до видання спірного наказу;

- перебуваючи за кордоном на час видання спірного наказу, не працювала та об`єктивно не могла виконувати свої посадові обов`язки;

- не мала ні наміру, ні можливості приступати до роботи в подальшому, в тому числі на час звернення до суду, розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення, у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Із самих фактів неповернення позивачки зі щорічної відпустки, неможливості виконання роботи через перебування за кордоном, виїзду за кордон наступного дня після направлення листа про допуск до роботи, неприбуття на роботу після ухвалення судом оскаржуваного рішення - вбачається, що доводи про можливість і бажання Позивача працювати - є оманливими і спростовуються її ж поведінкою.

Посадовою інструкцією було визначено завдання та обов`язки позивачки за посадою аналітика консолідованої інформації Відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 (пункти 2.2.1-2.2.11).

В свою чергу в службовій записці начальника Відділу маркетингу рецептурних препаратів №1 АТ «Фармак» Ольги Іванюк від 28.03.2022 року міститься інформація про вплив військової агресії на функціонування даного відділу, а саме, було зазначено про відсутність можливості виконувати завдання відділу за наступними напрямами:

- організація маркетингових заходів із лікарями (проведення регіональних конференцій, круглих столів, екскурсій лікарів на виробництво на даний час є абсолютно неможливими);

- проведення маркетингових досліджень;

- проведення візитів в Донецькій, Луганській, Харківській, Сумській, Чернігівській, Херсонській, Запорізькій, Миколаївській, Київській областях та в місті Києві;

- підготовка, розподіл та доставка промоційної продукції;

- оформлення договірних взаємовідносин з оріпіоп-лідерами;

- взаємодія з дистриб`юторами щодо залишків продукції на складах;

- проведення всіх видів навчань та тренінгів.

Однак, вищевказану службову записку судом першої інстанції було оцінено критично, як таку, що не є належним та достатнім доказом, оскільки вона, за доводами суду:

- не містить жодних написів чи інформації, що вона дійсно існувала станом на 28.03.2022 року;

- не містить написів про те, що вона була доведена до відома адресату, і що з цого приводу були здійснені певні розпорядження;

- містить відомості лише про частину, а не про всі функціональні обов`язки Позивача;

- зазначено, що напрями роботи не може виконувати саме відділ, а не позивачка.

Втім, така оцінка вказаного доказу є безпідставноюі не ґрунтується на нормах закону.

Так, службова записка підписана особистим підписом начальника Відділу маркетингу рецептурних препаратів № 1 АТ «Фармак» Ольги Іванюк, із зазначенням дати підписання - «28» березня 2022 року.

Таке оформлення службового документа цілком відповідає вимогам абзацу другого підпункту 3 пункту 5 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від18.06.2015 року №1000/5.

Зважаючи, що законодавство не визначає інших вимог щодо підписання та датування службових записок, сумніви стосовно факту й дати складання службової записки, є безпідставним.

По-друге, підпунктом 3 пункту 1 Розділу II Правил № 1000/5 визначено, що організаційно- розпорядча документація, що є одним з класів управлінської документації, поділяється на:

- організаційну, що містить правила, норми, що визначають статус, компетенцію, структуру, штатну чисельність і посадовий склад установи, функціональний зміст діяльності установи та її підрозділів (положення або статут установи, положення про структурні підрозділи установи, посадові інструкції, штатні розписи, договори тощо);

- розпорядчу, що фіксує рішення нормативно-правового або організаційно-розпорядчого характеру з основних питань діяльності установи, адміністративно-господарських або кадрових (особового складу) питань (постанови, рішення, накази, розпорядження);

- інформаційно-аналітичну, що містить інформацію, на підставі якої приймаються певні управлінські рішення (акти, довідки, доповідні записки, заяви, пояснювальні записки, протоколи, службові листи тощо).

Враховуючи наведене, законодавством розмежовано інформаційно-аналітичні та розпорядчі документи.

Службова записка відноситься до інформаційно-аналітичної документації, в той час як кадрові накази - до розпорядчої документації.

Нанесення написів розпорядчого характеру безпосередньо на документи інформаційно- аналітичного характеру Порядок №1000/5 не передбачає.

В даному випадку службова записка від 28.03.2022 мала саме інформаційно-аналітичний зміст - містила інформацію про вплив військово агресії проти України на діяльність відділу, де працювала позивачка.

В свою чергу, рішенням розпорядчого характеру, прийняття якого зумовлене викладеними в службовій записці обставинами, є, зокрема, спірний наказ про призупинення дії трудового договору з Позивачем.

Викладене засвідчує помилковість висновків суду першої інстанції про те, що не було прийнято розпоряджень з урахуванням інформації, викладеної в службовій записці.

Навпаки, відповідні розпорядження, такі як спірний наказ, були прийняті.

Але вони були викладені саме у формі розпорядчого документу, як того вимагають Правила №1000/5, а не шляхом їх нанесення безпосередньо на текст інформаційно-аналітичному документу, чого названими Правилами не передбачено.

Отже, службова записка від 28.03.2022 року оформлення з дотриманням законодавства, тому є допустимим доказом.

По-третє, службова записка від 28.03.2022 року містить відомості про обставини, які мають значення для справи, зокрема:

- про напрями роботи відділу, виконання яких стало неможливим;

- причини такої неможливості, а саме - військову агресію російської федерації проти України.

Виходячи з її змісту, відділ був позбавлений здійснювати не всі, а деякі напрями своєї діяльності, а саме - виконання яких було та продовжує залишатися об`єктивно небезпечним для життя та здоров`я в умовах триваючої військової агресії, т:

- пов`язані або зі зборами груп людей (не можуть безпечно проводитися конференції, круглі столи, екскурсії, навчання тощо);

- пов`язані з переміщенням територією України (не можуть безпечно відбуватися візити до лікарів, маркетингові заходи, розподіл та доставка промоційної продукції, визначення залишків продукції на регіональних складах дистриб`юторів, комунікація з опін`єн-лідерами тощо).

В свою чергу, саме з цими напрямами діяльності були пов`язані трудові обов`язки позивачки, виходячи з посадової інструкції.

Встановивши обставини, що перешкоджали діяльності відділу за окремими напрямами, суд з метою з ясування наявності або відсутності впливу таких перешкод безпосередньо на трудову функцію Позивача, повинен був проаналізувати та співставити зміст службової записки від 28.03.2022 з функціональними обов`язками позивачки дозволяє дійти висновку існування реальної неможливості надання позивачці роботи, оскільки:

- неможливість проведення маркетингових досліджень в умовах бойових дій на території України - виключає можливість надання та виконання роботи зі складання звітів про їх проведення відповідно до п. 2.2.1;

- неможливість проведення візитів до лікарів та нездійснення маркетингової діяльності, зокрема в регіонах, де велися та/або продовжуються активні бойові дії, - виключають надання та виконання роботи з підготовки звітів та інформації по такими напрямам діяльності відповідно до п. 2.2.2;

- неоформлення нових договорів роялті з новими опін`єн-лідерами - виключає надання та виконання роботи за п. 2.2.4 посадової інструкції;

- нездійснення промоційних заходів, а також візитів до лікарів через військову агресію проти України - виключають виконання роботи з розподілу та доставки промоційної продукції, талонів на бензин та подорожніх листів для співробітників відділу за п. 2.2.5;

- відсутність взаємодії з дистриб`юторами щодо залишків продукції на складах, зокрема через знищення останніх в ході бойових дій, - виключає надання та виконання роботи з аналізу відповідної інформації та її надання начальнику відділу відповідно до п. 2.2.6;

- відсутність маркетингових заходів з лікарями, неможливість проведення круглих столів, регіональних конференцій, екскурсій лікарів на виробництво, робочих поїздок через об`єктивну небезпеку участі в таких заходах на території України в умовах бойових дій, ракетних обстрілів - виключає надання та виконання роботи за п. 2.2.7;

- непроведення маркетингових заходів через небезпеку для їх учасників - виключає підготовку звітів по результатам проведення маркетингових заходів для бухгалтерської звітності із зазначенням інформації про мету, формат, учасників, місця, часу, препарати відповідно до п. 2.2.8;

- непроведення навчань через об`єктивну небезпеку участі в таких заходах на території України в умовах бойових дій, ракетних обстрілів - виключає надання та виконання роботи із супроводу навчань, укладення угод з тренінговими компаніями, забезпечення інформацією про місце проведення, поселення учасників, трансфер відповідно до п. 2.2.11.

Що стосується завдань та обов`язків, обумовлених пунктами 2.2.3, 2.2.9, 2.2.10 Посадової інструкції, слід зазначити, що їх характер є допоміжним відносно інших функцій, та перебуває у нерозривному зв`язку з ними, і не може бути виконаним окремо.

Іншими словами, забезпечення документообігу, комунікації між співробітниками, надання актуальної інформації (пп. 2.2.3, 2.2.9, 2.2.10) - обумовлюється наявністю предмету таких дій, тобто наявністю відповідної інформації, яка потребує документального оформлення або її доведення до відома відповідних адресатів, в т.ч. через забезпечення комунікації.

Натомість, за відсутності предмету інформування - тобто якщо не проводяться маркетингові заходи, немає можливостей підтримання візитної активності, неможливо проведення навчання працівників підрозділу, не укладаються відповідні договори, тощо - завдання та обов`язки за пунктами 2.2.9, 2.2.10 Посадової інструкції є беззмістовними, тому також не можуть бути поставлені та виконані.

За таких умов, засвідчені службовою запискою від 28.03.2022 року обставини підтверджують абсолютну неможливість виконання позивачкою її функціональних обов`язків - не деяких (як визначив суд), а всіх, передбачених посадовою інструкцією.

Згідно частини першої статті 77 ЦПК У країни належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так як службова записка від 28.03.2022 року містить відомості про напрями діяльності відділу, виконання яких стало неможливим у зв`язку з військовою агресією проти України, і дослідження яких через призму функціональних обов`язків позивачки дозволяє дійти висновку про неможливість забезпечення позивачки роботою, - названа службова записка є належним доказом та підлягала врахуванню судом на підтвердження викладених у ній обставин, що мають значення для справи.

По-четверте, як встановив суд першої інстанції, позивачка є єдиним аналітиком консолідованої інформації у своєму відділі.

Вказана обставина сама по собі спростовує висновок суду про «дискримінаційність» спірного наказу. Навпаки це пояснює, чому виявилося неможливим виконання функціональних обов`язків саме позивачкою, а не всіма працівниками відділу загалом. Інші працівники відділу обіймають інші посади і мають відмінні від позивачки функціональні обов`язки.

Саме тому безпідставними також є й висновки, що стосуються можливості надати роботу дистанційно або застосування інших механізмів.

В даному випадку неможливість надання роботи обумовлюється відсутністю такої роботи, а не її можливістю виконання в офісі чи дистанційно. Незалежно від того, де виконуватиметься робота - дистанційно, надомно, віддалено, або безпосередньо в офісі - її надання не є можливим через відсутність обсягу завдань у зв`язку із військовою агресією проти України.

За таких обставини, матеріалами справи підтверджується, що трудова функція позивачки, передбачена посадовою інструкцією, не може виконуватися через неможливість забезпечення роботою за відповідними напрямами діяльності, що перебуває у прямому причинно-наслідковому зв язку зі збройною агресією проти України.

Адже у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, починаючи від 24.02.2022 року, на території Київської області відбувалися, а на території Донецької, Луганської, Харківської Сумської, Чернігівської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей - продовжують відбуватися бойові дії. Безпекова ситуація в інших областях України також залишалася нестабільною, з постійною загрозою життю та здоров`ю населення через систематичні ракетні обстріли та сигнали повітряної тривоги, що й в подальшому підтверджує актуальність обставин, викладених в службовій записці.

Тому висновок суду першої інстанції про неправомірність призупинення дії трудового договору з позивачкою є помилковим, спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на нормах законодавства.

В свою чергу, вимога про допуск Позивача до роботи є похідною.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Зважаючи на викладене, похідна вимога про допуск позивачки до роботи не підлягає до задоволення, оскільки не підлягає задоволенню основна вимога - адже спірний наказ є законним.

Більше того, як вже зазначалося, на час звернення до суду, як і на час ухвалення оскаржуваного рішення, позивачка перебувала поза межами України.

Це спростовує висновки суду про те, що нібито «Позивач бажає виконувати роботу» адже дії Позивача свідчать про інше. '

Навпаки, перебування за межами України підтверджує, що вона не збиралася приступати до роботи та виконувати свої функціональні обов`язки. . '

Отже, задоволення позовної вимоги про допуск позивачки до роботи не зумовлює ніяких фактичних наслідків для позивачки, адже до роботи вона так і не приступила.

Неможливість виконання роботи самою позивачкою продовжує існувати.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним спірного наказу та про допуск до роботи належало відмовити.

Поряд з іншими позовними вимогами, оскаржуваним рішенням задоволено вимогу про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку в даній справі здійснено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права є безпідставним, що підтверджується таким.

Виплата середнього заробітку пов`язується не з будь-якими діяннями

роботодавця, а лише з певним конкретними випадками (підставами).

Іншими словами, обов`язок сплати на користь працівника середнього заробітку наступає тоді, коли це прямо передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення, без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв 'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України ",Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасноприимає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниців заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява пропоновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядаєтрудовии спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, частиною третьою цієї ж статті врегульовано, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству у випадках, колице ке тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності зформулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причти звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган,якиирозглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку зачас вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Законними підставами для стягнення з роботодавця середнього заробітку є:

- поновлення на роботі незаконно звільненого працівника;

- поновлення на роботі незаконного переведеного працівника;

- визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству;

- затримки виконання роботодавцем рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника

- затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, норми матеріального права чітко визначають конкретні підстави для покладення на роботодавця відповідальності у вигляді стягнення з нього середнього заробітку на користь працівника.

Жодною нормою КЗпП України, не передбачено стягнення середнього заробітку у випадку визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору.

Отже, позовна вимога про стягнення середнього заробітку в даній справі не підлягає задоволенню.

Водночас слід підкреслити, що призупинення дії трудового договору є спеціальним правовим інститутом, який застосовується лише в умовах воєнного стану.

Тому законодавством встановлено також спеціальні норми щодо відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам у зв`язку з призупиненням дії трудового договору.

Так, частиною третьою (четвертою в редакції, чинній з 19.07.2022) статті 13 Закону 2136-ІХ передбачено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Також, частиною першою статті 15 цього ж Закону (в чинній редакції від 19.07.2022 року) визначено імперативне правило, що відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави-агресора, а також коштів, отриманих з/від відповідних фондів на відновлення України, у тому числі міжнародних, міжнародної технічної та/або поворотної чи безповоротної фінансової допомоги, інших джерел, передбачених законодавством.

Отже, в межах спірних правовідносин належним відповідачем за позовними вимогами про відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат є російська федерація як держава, що здійснює військову агресію проти України в силу прямих норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, компенсація грошових втрат Позивача, зумовлених призупиненням дії трудового договору, має відбуватися не за рахунок покладення на відповідача не передбачених законом обов`язків без достатніх правових підстав, а за рахунок коштів держави, яка здійснює військову агресію проти України, протиправними діями якої і було зумовлено відповідні негативні для позивачки наслідки.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду належить визначити день, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, вимога про захист якого є предметом позову.

Позовну заяву у цій справі було подано (надіслано) до суду 08.08.2022 року.

Водночас, про призупинені дії трудового договору з нею позивачка дізналася 22.04.2022 року.

Наведена обставина встановлена на підставі показань свідка - начальника відділу кадрів AT «Фармак» Вербенко С.В., яка була особисто допитана в судовому засіданні.

Свідок вказала, що особисто 22.04.2022 року повідомила позивачці про призупинення з нею трудового договору та надіслала відповідне повідомлення у месенджері.

Суд врахував наведені показання як належний і допустимий доказ, на підставі чого правильно встановив, що датою, з якої позивачка дізналася про порушення свої прав, є 22.04.2022 року.

Отже останнім днем тримісячного строку на звернення позивачки до суду з позовними вимогами у цій справі є 22.07.2022 року.

Судом було встановлено, що позивачкою було надіслано позовну заяву на 17 днів пізніше, тобто з пропуском встановленого КЗпП України строку на звернення до суду.

В позовній заяві позивачка не просила про поновлення пропущеного строку, як і не обґрунтовувала поважності причин його пропуску з посиланням на відповідні докази.

Натомість, заяву про поновлення строку для подання позову до суду було зроблено представником позивачкою лише в усній формі в судовому засіданні. Представник позивача просив врахувати введений в Україні воєнний стан, а також поведінку керівництва відповідача та стаж її роботи на цьому підприємстві.

В свою чергу у відзиві, а також в судовому засіданні, відповідачем було заявлено про пропуск строку на звернення до суду, і відсутність підстав для його поновлення, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідач вважає, що в даному випадку судом першої інстанції було поновлено строк на звернення до суду необгрунтовано, а наведені судом мотиви такого поновлення спростовуються.

Так, введення в Україні воєнного стану саме по собі не було і не є перешкодою на звернення до суду. В умовах воєнного стану суди продовжують функціонувати та здійснювати правосуддя, а право на звернення до суду відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами . України (частина перша статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»),

Сам по собі факт введення воєнного стану не є підставою для поновлення пропущеного строку.

Обставини, пов`язані із його введенням, що перешкоджали своєчасному зверненню до суду мають бути підтверджені відповідними доказами.

Саме на позивачку покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений нею з поважних причин.

Проте, ні позивачкою,ані судом не було вказано, які саме конкретні обставини (факти, події) перешкодили своєчасному зверненню до суду в межах встановленого законом строку, та якими доказами це підтверджується.

Заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку було мотивовано лише посиланням на воєнний стан, без зазначення характеру його впливу на можливість реалізації позивачкою права на звернення до суду.

Також, позивачкою не було доведено, що «неможливість» вчасного подання позову не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення самої позивачки.

Як же зазначалося, спірний наказ є наказом про призупинення дії трудового договору а не про звільнення.

Більше того, навпаки відповідачем за власною ініціативою було надано матеріальну підтримку позивачці, зважаючи на обставини воєнного стану, попри відсутність встановленого законодавством обов'язку надавати таку підтримку.

Викладені обставини надання матеріальної допомоги відповідачем залишилися поза увагою суду першої інстанції, хоча вони достовірно спростовують будь-які доводи про відсутність у позивачки доходу та засобів до існування.

Також, звернення до суду з пропуском строку навпаки вказує на відсутність зацікавленості позивачки у якнайшвидшому захисті, відновленні прав, які вона вважає порушеними.

Як зазначалося, в листі від 25.12.2022 року позивачка просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати, що також додатково підтверджує відсутність у позивачки самого наміру виконувати трудову функцію.

Таким чином, пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивачки щодо реалізації її прав і небажання їх реалізувати в повній мірі, в установлений строк, за відсутності будь-яких доведених об`єктивних перешкод такій реалізації - в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Тому, оскільки позовну заяву подано з пропуском вказаного строку, без обґрунтування поважності причин пропуску строку та без надання будь-яких доказів на підтвердження існування таких причин - то в суда були відсутні такаож підстави для поновлення пропущеного процесуального строку, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Фармак» судовий збір у розмірі 7 848 грн 03 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Теслі Юлії Олексіївни в інтересах Акціонерного товариства «Фармак» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 рокускасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Фармак» про визнання наказу незаконним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Фармак» () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 848 (сім тисяч вісімсот сорок вісім) грн 03 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: