Провадження № 22-ц/824/2197/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання права власності на частку майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 по справі 755/4987/17 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна та витребувано 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Вказаним судовим рішенням встановлено, зокрема, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. Первісним власником зазначеної частки квартири був гр. ОСОБА_3 вказаним судовим рішенням також було встановлено, що відповідно до заповіту від 17.07.2009, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, ОСОБА_3 заповів належну йому на праві власності 59/100 частин квартири по АДРЕСА_2 позивачу - ОСОБА_2 . Виходячи з того, що позивач ОСОБА_2 не була власником вказаної частки нерухомого майна, а є спадкоємцем за заповітом цього майна від первісного власника - ОСОБА_3 та на її користь витребувано із незаконного володіння дане майно, у позивача виникла необхідність додаткового звернення до суду з даним позовом про визнання за нею права власності на це майно, оскільки в неї відсутні додаткові документи, необхідні для реєстрації за нею права власності на частку майна. Позивач вважає за необхідне, окрім визнання за нею права власності на зазначену частку в нерухомому майні також заявити вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію правочину, на підставі якого було зареєстроване право власності на цю частку за відповідачем ОСОБА_1 , а саме договору купівлі-продажу від 02.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. (зареєстрований в реєстрі за № 743).

У зв`язку з вищевикладеним, просила суд визнати за нею право власності на 59/100 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 02.07.2013 р. про реєстрацію права власності відповідача - ОСОБА_1 на 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 59/100 частки квартири АДРЕСА_3 . В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що Київським апеляційним судом у постанові від 17.11.2020 у справі № 755/4987/17 не встановлено факт того, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом.

Вказує, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, а суд, розглядаючи позовні вимоги про визнання права власності, не витребував матеріали спадкової справи, не встановив коло спадкоємців, наявність інших заінтересованих осіб або осіб, чиї права можуть бути також порушені. Не встановив чи зверталась взагалі позивач до нотаріуса з заявою про відкриття спадкової справи.

Вказує, що судом не було встановлено обставин набуття позивачем права власності на 59/100 частини квартири, відповідно до статті 328 ЦК України, оскільки на момент розгляду справи законним власником цієї частини була вона, а посилання позивача на наявність заповіту не підтверджує її право власності.

Крім того, станом на час відкриття спадщини ОСОБА_3 вже не був власником 59/100 спірної квартири, тому, вважає, у позивача були відсутні матеріально-правові підстави для пред`явлення позову.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на її необґрунтованість та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що судами по справі 755/4987/17 було встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , відповідно на користь останньої було витребувано майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , а саме 59/100 частки квартири АДРЕСА_3 , при цьому позивач не могла в установленому порядку зареєструвати право власності на належну їй частку, відповідно остання має право на визнання такого права власності в судовому порядку.

Також, суд вважав, що позивачем невірно обрано спосіб захисту у частині позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 по справі 755/4987/17 рішення Дніпровського районного суду м. Києві від 28.05.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким витребувано 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Вказане судове рішення набрало законної сили, у касаційному порядку переглянуто не було.

По справі №755/4987/17 судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала.

Також було встановлено, що спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_2 поза її волею, тому остання мала право на захист своїх порушених прав, у зв`язку із чим звернулась до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому, ОСОБА_4 не мав права на відчуження спірної частини квартири в зв`язку із порушенням порядку набуття на спірну квартиру прав, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, так вимоги ОСОБА_2 про витребування спірного майна у останнього власника ОСОБА_1 підлягали до задоволення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала, що було установлено судами у межах спірного майна.

Згідно ч.5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення наступним.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна, відповідно до ст.392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час звернення до суду із позовом), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в частині визнання права власності позивача на 59/100 частки квартири АДРЕСА_3 , позаяк у справі 755/4987/17 судом було встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , тому на її користь було витребувано спірну частку квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , та позивач не могла в установленому порядку зареєструвати право власності на належну їй частку, що є підставою для визнання права власності в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено право власності на спірну частку квартири, оцінюються колегією суддів критично, позаяк рішенням суду від 17.11.2020 у справі 755/4987/17 витребувано на користь ОСОБА_2 спірну частку квартири з незаконного володіння саме ОСОБА_1 .

Твердження апелянта про необхідність встановлення кола спадкоємців ОСОБА_3 , витребування спадкової справи, також оцінюються колегією суддів критично, оскільки з огляду на положення ст.392 ЦК України, судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, або у разі втрати документа, який засвідчує право власності, а відтак в межах даної справи не встановлюється законність набуття права власності позивача. Крім цього, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням не порушуються будь-які законні права чи інтереси ОСОБА_1 , з огляду на те, що вищезазначеним судовим рішенням спірна частина квартири вже була витребувана з її незаконного володіння.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: