ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2262/23 Провадження № 2/636/594/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Селевко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач разом з позивачем зареєстровані у вказаній квартирі, але відповідач фактично не проживають понад 5 років. Відповідачі ніяких зобов`язань по утриманню квартири не несе, позивач комунальні послуги сплачує самостійно, а його реєстрація впливає на надмірне нарахування заборгованості з комунальних платежів та позбавляє власників можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Відповідачем поданий відзив на позовну заяву, в якому він не заперечує щодо реєстрації у вказаній квартирі, яка була надана його матері, та проживав в ній до 2014 року разом зі своєї колишньою цивільною дружиною та її донькою і їхньою спільною донькою ОСОБА_1 , яка з 2018 року постійно проживає у м. Харків. У 2014 році фактичні шлюбні відносини з дружиною припинені, оскільки колишня дружина створювала нестерпні умови поживання з нею, і за домовленістю з його матір`ю та ним колишня дружина залишилась проживати у квартирі разом зі спільною донькою, т. я. іншого житло вона не мала, а вигнати її з двома дітьми на вулицю він не міг собі дозволити. Відповідач вказує, що з 2019 року він має нову родину, що також унеможливлює проживати у цій квартирі. До того ж відповідач вказує, що 2019 року його мати приймала участь у сплаті комунальних послуг, а після смерті матері він давав кошти на оплату послуг. У зв`язку з початком військової агресію він не має змоги надавати кошти і пропонував колишній дружині звільнити квартиру, оскільки будинок, у якому він проживав зруйнований і йому ніде проживати з родиною. Після звільнення з полону відповідач повернувся до квартири, але дружини з донькою там не має, вони виїхали за кордон, а у квартирі проживають військові, яким здали квартиру колишня дружина. Наразі він мешкає у знайомих у квартирі, хоча його речі знаходяться у квартирі, що є предметом спору.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та на те, що відповідач фактично визнав позов в спірній квартирі не проживає.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дану квартиру отримувала його матір, яка і оплачувала комунальні послуги, а як матері не стало, то всі витрати по квартирі несе він. По поводу того, що він не проживав в даній квартирі, тому є причина, він розвівся, створив іншу сім`ю та до війни проживав в будинку, однак будинок в результаті воєнних дій пошкоджено, а так як позивач виїхала за кордон йому жити ніде.

Вислухавши сторони, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами та підтверджується довідкою Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 04.05.2023.

Однак відповідачем надана довідка Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 17.07.2023, згідно якої у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивача та відповідача, зареєстрована донька відповідача - ОСОБА_3 , 2013 року народження.

Згідно наданих Актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 28.12.2022, ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , понад 5 років.

На підтвердження доводів вказаних у відзиві, відповідачем надані докази про звернення до органу поліції щодо проживання військових у квартирі, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , коли він повернувся проживати до квартири.

Позивачем надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.05.2023, в якому суб`єктом вказаний фізична особа з РНОКПП НОМЕР_1 . Згідно вказаної інформації суб`єктом є ОСОБА_2 , за яким зареєстровано право власності на житлові будинки, квартири та земельна ділянка. Квартира, що є предметом спору, у цій Інформації відсутня.

Суд критично ставить до доводів позивача про те, що реєстрація відповідача у квартирі позбавляє власників можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки доказів щодо права власності позивача на квартиру, що є предметом спору, не надано.

Право користування відповідачем квартирою, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою про його реєстрацію у квартирі. До того ж відповідачем надана довідка про реєстрацію у спірній квартирі окрім нього ще його неповнолітньої доньки.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до вимог ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане житлове приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин.

Так, посилання позивача на Акти про непроживання відповідача в спірній квартирі, в якій вона зареєстрована, по суті можуть свідчити тільки про сам факт непроживання в спірній квартирі. Однак про причини непроживання відповідачів в спірній квартирі жодним чином не свідчать.

Твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишив житлове приміщення і не цікавиться житлом - квартирою, доказово не підтверджено. До того ж, відповідачем надано докази щодо наміру проживати у спірній квартирі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача в квартирі, право користування якою остання має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини неповажності причин непроживання відповідача в спірній квартирі не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 05.02.2024.