Провадження № 2/638/424/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Цвіри Д.М.,

за участю секретаря Зінченко А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні в залі судових засідань Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання нерухомого майна безхазяйним, припинення права власності у зв`язку зі знищенням майна та визнання права власності, -

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про припинення права власності у зв`язку зі знищенням та визнати право власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй належить 1/5 частина домоволодіння АДРЕСА_1 в межах 421 мікрорайону на підставі договору дарування, посвідченого Першою нотаріальною конторою м. Харкова 05.11.20970 року за № 7-3353 та зареєстрованого 30.11.1970 року в Харківському міському Бюро технічної інвентаризації. Копія договору та витягу ДРАЦС про зміну прізвища у зв`язку зі шлюбом додаються.

На момент дарування загальний розмір домоволодіння дорівнював 187,3 кв.м. загальної площі та 137,3 кв.м. житлової площі (про що вказано в договорі дарування).

Позивач усе життя проживала і проживає в частині будинку «А-1», яка дорівнює 52,4 кв.м. загальної площі. В інших частинах домоволодіння мешкали інші особи.

Договором про користування будинком, укладеним між співвласниками домоволодіння, фактичне користування вказаною часткою, тобто - проживання, було закріплено за Позивачем із зазначенням конкретних приміщень та загального розміру частини на праві користування.

Договір було укладено та посвідчено Шостою нотаріальною конторою за № 3-292 від 14.11.1984 року.

З вказаного договору випливає, що 52,4 кв.м. загальної площі знаходиться в користуванні у Позивача (якій належить 1/5 частини домоволодіння), розташовані в будинку «А-1» в приміщеннях: 1-1 кухня площею 7,6 кв.м., 1-2 жила кімната площею 8,3 кв.м., 1-3 жила кімната площею 18,6 кв.м., 1-4 жила кімната площею 13,3 кв.м, 1 сіни площею 4,6 кв.м., а інші 134,9 кв.м. загальної площі знаходяться в користування інших співвласників домоволодіння, яким належали інші 4/5 частини домоволодіння.

На виконання рішення Харківської міської ради народних депутатів № 172-25 від 11.06.1986 року, ухваленого на підставі генерального плану розвитку міста Харкова, співмешканці Позивача були відселені місцевою владою за бюджетні кошти з наданням іншого житла та грошової компенсації.

Позивача відселено не було, грошової компенсації не надано. Вказане підтверджується інформацією з Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР № 03-2368.

В подальшому (в 2017 році) Позивачем було з`ясовано, що остаточний розрахунок з відселеними співмешканцями або їх спадкоємцями було здійснено в 2002 році, згідно з інформацією з Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР.

Також в довідці зазначено, що ті 4/5 частки, з яких відселено мешканців, - перейшли в розпорядження територіальної громади та мають бути знесені.

В подальшому ці частки, дійсно, були демонтовані та знесені.

В наявності залишилась лише та частка, якою користувалась Позивач та яка, наразі, стала усім домоволодінням.

Також додається кадастровий план домоволодіння, на якому зазначено існуючі в наявності об`єкти.

Вказані документи посвідчують дійсний розмір домоволодіння та підтверджують відсутність 134.9 кв.м. загальної площі житла.

Після відселення зазначені частки не було прийнято в комунальну власність.

Також в Реєстрі речових прав на нерухоме майно будь які відомості щодо реєстрації права власності будинку АДРЕСА_1 - відсутні.

Відселені частки стали безхазяйними.

Відповідно до ст. 118 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення правовідносин, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Із зазначеної норми права випливає, що в розпорядження територіальної громади перейшли фактичні житлові площі розміром 134,9 кв.м., в яких проживали, відповідно до договору про користування будинком, відселені мешканці.

Також, із зазначеної норми права випливає, що були зруйновані (демонтовані, знесені) саме ті 4/5 частки загальним розміром 134,9 кв.м., що належали відселеним співвласникам на праві користування та у відповідності до права власності.

18.10.2018 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до п. 3 Перехідних положень даного Кодексу, було вирішено внести зміни до переліку законодавчих актів України, а саме, відповідно до 2) у Цивільному кодексі України і Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356): частину другу статті 349 виключити.

Відповідно до п. 1 Перехідних положень цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.

З вказаного випливає, що зміни в статті 349 ЦК України набирають чинності з 18.04.2019 року.

Згідно з ст. 349 ЦК України станом з 18.04.2019 року, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Частина 2 вказаної статті, а саме «у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру» виключена вказаними змінами та втратила чинність, в силу чого подання чи не подання колишнім власником заяви про внесення змін відповідних до державного реєстру виключено з предмету доказування.

Вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та випадків, на які поширюється ця норма, зокрема залежно від причин знищення майна. Тобто, зазначена норма поширюється на всі випадки фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого, незалежно від причин настання такого результату.

В силу вищезазначеного, Позивач має на праві власності частку від домоволодіння, інші співвласники якого втратили своє право власності за законами, чинними на час виникнення правовідносин з відселення за бюджетні кошти. Також фактичне майно відселених співвласників - знищено, демонтовано.

Але юридично, Позивач є співвласником з усіма правами та обов`язками, що випливають з цього правового статусу, зокрема, з обмеженнями щодо здійснення права розпорядження.

За чинними нормами права, що регулюють здійснення права власності при правовому режимі спільної часткової власності за Цивільним Кодексом УРСР, а також за Цивільним Кодексом України передбачено отримання співвласником згоди інших співвласників щодо здійснення права розпорядження.

Вказані імперативні норми містяться в ст. 112 - 119 ЦК УРСР та в ст. 356 - 367 ЦК України.

Згідно ст. 317 ЦК України, право власності охоплює так звану «тріаду власності»: право володіння, право користування та право розпорядження.

З вищезазначених обмежень щодо права розпорядження (за відсутності співвласників, які б надали згоду на відчуження) випливає позбавлення Позивача права власності de facto, що триває з моменту відселення співвласників вже 30 років.

Необхідність отримання згоди співвласників для здійснення права розпорядження випливає з інших, підзаконних нормативних актів.

Демонтаж 134,9 кв.м. загальної площі домоволодіння призвів до суттєвого зменшення ідеальної частки майна, яка на даний час має відраховуватись від площі існуючого будинку та становитиме 10,48 кв.м., що вочевидь не відповідає первісному об`єму майна, що було подаровано Позивачу в 1970 році.

Відповідно до викладеного, правова невизначеність демонтованих часток, які продовжують своє юридичне існування, - позбавляє Позивача можливості реалізації свого права власності та обмежує його, позбавляючи здійснення права власності de facto.

Неприпустимість позбавлення права власності, не на законних підставах, гарантована 41 ст. Конституції України та ст. 1 Першого протоколу.

Відсутні співвласників (безхазяйність майна), фактична відсутність житла (134,9 кв.м.), яким володіли відселені співвласники, та фактичне одноособове володіння Позивачем 52.4 кв.м. житла, яке, водночас вважається тільки часткою приводить до фактичного невизнання права власності на увесь будинок за Позивачем уповноваженими органами та унеможливлює вільне розпорядження своїм будинком.

В даному випадку одноособове право власності на весь будинок в 52,4 кв.м. не визнається за Позивачем в силу юридичного існування права власності інших осіб на 4/5 частини, які фактично знищені (демонтовані).

Ухвалою суду від 06.12.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Заявою від 12.02.2020 позивач змінила предмет позову та просила: визнати 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 безхазяйними; припинити право власності на 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку з їх знищенням; визнати одноособове право власності ОСОБА_2 , на житловий будинок розміром 52.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 23.04.2021 заяву ОСОБА_2 про зміну предмету позову, прийнято до провадження.

22.01.2024 представником позивача подано через систему «Електронний суд» пояснення, якими просила суд задовольнити позов у повному обсязі, вказуючи на те, що Позивач володіє 1/5 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування.

Відповідно до Технічного паспорту домоволодіння складалось із триквартирного (три окремі житлові приміщення із власними входами) будинку «А-1» та флігеля.

За час користування домоволодінням, співвласники (Позивач ОСОБА_3 (1/5 частка), ОСОБА_4 (1/5 частка), ОСОБА_5 (2/5 частки) та ОСОБА_6 (1/5 частка на двох осіб) уклали Договір про користування будинком, відповідно до якого у Позивача в користуванні перебувала частина будинку «А-1» загальною площею 52,4 кв.м. що складалась із приміщень: 1 (4,6 кв.м.), 1-1 (7,6 кв.м.), 1-2 (8,3 кв.м.), 1-3 (18,6 кв.м.) та 1-4 (13,3 кв.м.).

В різні періоди часу співвласників Позивача, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , було відселено з наданням квартири та грошової компенсації, що підтверджується Довідкою Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР № 03-1485.

Позивач відселена не була, грошової компенсації не отримала, що підтверджується Довідкою Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР № 03-2368.

Звільнені та покинуті частини житлових приміщень зруйновані, що підтверджується Висновком Інспекції ДАБК від 18.12.2019 року, в якому зазначено, що в наявності в домоволодіння є лише частина будинку «А-1», що складається із приміщень: 1 (4,6 кв.м.), 1-1 (7,6 кв.м.), 1-2 (8,3 кв.м.), 1-3 (18,6 кв.м.) та 1-4 (13,3 кв.м.), а інші будівлі та споруди на огородженій території домоволодіння - відсутні.

Вказане також підтверджується Технічним паспортом від 2016 року та Кадастровим планом.

4/5 частини домоволодіння, з яких було відселено їх власників, не є об`єктом комунальної власності, що підтверджується Довідкою Управління комунального майна та приватизації ХМР.

В ДРРП інформації про домоволодіння АДРЕСА_1 відсутня, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з ДРРП.

Підсумовуючи викладене, Позивач є власником 1/5 частини домоволодіння, володіє та користується частиною будинку, в той час як інші частини будинку фізично знищені, а власники 4/5 частин відсутні (право попередніх власників припинено в силу отримання від громади іншого житла та компенсації, а право громади - не оформлено).

Вищезазначені та фактичні обставини за поточною справою є такими, що порушують право власності Позивача, зокрема в частині такої складової права власності, як право розпорядження, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій відмовлено у посвідченні відчуження належного їй майна з підстав неможливості отримання згоди вказаних неіснуючих співвласників та в силу відсутності кадастрового номеру земельної ділянки.

Для замовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є основою для отримання кадастрового номера, необхідна спільна заява співвласників житла, розмішеного на земельній ділянці, відповідно до п. 69 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року та Додатку 12 (Заяви), що за даних обставин здійснити неможливо.

На момент огляду домоволодіння Інспекцією ДАБК та складання вищенаведеного Висновку від 18.12.2019 року з припису ст. 349 ЦК України виключено частину другу та викладено його в такій редакції: Право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Відповідно до викладеного, право власності на 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 - припинено в силу їх знищення.

В постанові від 18.11.2020 по справі № 04/5026/803/2012 Верховний Суд сформував висновок щодо застосування припису ст. 349 ЦК України з урахуванням не чинності частини другої вказаної статті щодо необхідності подання власником знищеного майна відповідної заяви, та зазначив про таке: «Колегія суддів вважає, що положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з даною статтею, є наявність встановленого факту знищення майна.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому, перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними».

Позивач звертає увагу суду на те, що відсутність інформації про факт знищення 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в інвентаризаційній справі БТІ та ДРРП не є юридичними фактам, що свідчать про фізичну наявність вказаного майна.

Вказане посилання ґрунтується на усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо застосування припису ст. 349 ЦК України.

Відповідно до вказаного, наявність в справі доказів, що свідчать про фактичне знищення спірного майна, є підставою для задоволення позовної вимоги про припинення права власності на вказане майно.

За обставинами поточної справи, спірні знищені 4/5 частини домоволодіння належали ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Вказаних співвласників було відселено з наданням квартир та надано грошову компенсацію їм або їх спадкоємцям: ОСОБА_12 за ОСОБА_8 , ОСОБА_13 за ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та ОСОБА_14 і ОСОБА_15 за ОСОБА_16 що підтверджується вищенаведеною Довідкою Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР № 03-1485.

Водночас спірні 4/5 часини не є об`єктом комунальної власності що підтверджується вищенаведеною Довідкою Управління комунального майна та приватизації ХМР.

Водночас, в своєму відзиві від 23.03.2020 Відповідач зазначає про те, що територія вказаного домоволодіння була включена в генеральний план розвитку м. Харкова, на підставі чого було вирішено вилучити земельні ділянки домоволодінь з користування громадян. Відповідач надалі зазначає, що на виконання вказаних рішень органів владних повноважень було анульовано реєстрацію правовстановлюючих документів власників домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідач підтверджує, що співвласниками Позивача були ОСОБА_4 (1/5 частка), ОСОБА_5 (2/5 частки) та Рягузови (1/5 частка на двох осіб), та зазначає, що усі вони були забезпечені житлом та грошовими компенсаціями за рахунок міського бюджету та були відселені, у зв`язку з чим 4/5 частини домоволодіння перейшли у розпорядження територіальної громади міста Харкова в особі ХМР.

Отже, з обставин справи в сукупності вбачається, що територіальна громада відселила за свій кошт власників 4/5 частин спірного домоволодіння, отже їх право перейшло до територіальної громади. Водночас остання своє право не зареєструвала, натомість вважає себе власником (розпорядником тощо) спірного майна.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та правові підстави позову в повному обсязі, просила позов задовольнити з обставин, викладених у позові та поясненнях до позовної заяви.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на юридичну адресу. Причини неявки відповідач суду не повідомив, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.

Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, в зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає можливим проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно приписів частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_17 ) є власником 1/5 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року, посвідченого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим №7-3355, що зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1970 року.

Як вбачається з зазначеного договору станом на час набуття ОСОБА_2 1/5 частини спірного домоволодіння воно в цілому складалось з житлового будинку літ. «А» житловою площею 108,3 кв. м.; житлового будинку літ «В» житловою площею 29,0 кв. м., служб і надвірних будівель, що розташовані на земельній ділянці розміром 700 кв. м.

За вказаною адресою ОСОБА_2 зареєстрована з 13 січня 1973 року до теперішнього часу, що підтверджується копією її паспорта та будинкової книги.

Співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 станом на 1988 рік були ОСОБА_16 (1/5 частина), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (1/5 частина), ОСОБА_8 (2/5 частини).

У подальшому співвласниками домоволодіння разом з ОСОБА_2 стали ОСОБА_11 (1/5 частина), ОСОБА_9 (1/5 частина) і ОСОБА_12 (2/5 частини).

14 листопада 1984 року між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_11 , укладено договір про порядок користування будинком, посвідчений нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, згідно якого в користування ОСОБА_2 , якій належить 1/5 частина домоволодіння, віднесені з будинку літ. «А-1» 1-1 кухня площею 7,6 кв. м., 1-2 жила кімната площею 8,3 кв. м., 1-3 жила кімната площею 18,6 кв. м., 1-4 жила кімната площею 13,3 кв. м., 1-сіни площею 4,6 кв. м.

З поетажного плану на будинок літ. «А-1» АДРЕСА_1 станом на 1986 рік та експлікації до нього вбачається, що загальна площа будинку складала 131,8 кв. м., житлова - 91,8 кв. м., з них по квартирі АДРЕСА_2 , яку фактично займала ОСОБА_2 52,4 кв. м.

Як вбачається з листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 липня 2017 року в різні періоди в міру отримання квартир для відселення з цього домоволодіння, грошову компенсацію отримали співвласники або їх спадкоємці: у серпні 1998 року ОСОБА_12 за ОСОБА_8 , ОСОБА_18 (за ОСОБА_19 і ОСОБА_20 ); у січні 2002 року - ОСОБА_14 і ОСОБА_21 (за ОСОБА_22 ). ОСОБА_2 до теперішнього часу компенсацію не отримувала через відмову у попередній період від запропонованого їй житла для відселення.

Вдруге їй не пропонувалось житла або грошової компенсації.

Відселені 4/5 частини домоволодіння, які перейшли у розпорядження територіальної громади, не було знесено через ненадійність поєднання з ними конструктивних елементів (стіни, дах) 1/5 частини будівлі, де проживає сім`я ОСОБА_2 , що могло спричинити руйнування будівлі.

З листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 січня 2017 року вбачається, що 4/5 частини спірного домоволодіння після забезпечення прав співвласників (надання житла, виплати грошової компенсації) за рахунок міського бюджету перейшли у розпорядження територіальної громади, а його знесення не було реалізовано лише тому, що сім`я ОСОБА_2 відмовилась від отримання запропонованого їй житла та відповідної грошової компенсації.

Тобто, твердження позивача, про те, що частина спірного домоволодіння безхазяйна та те, що частина домоволодіння зруйнована, спростовано вищевказаним листом.

За змістом статті 142 ЦК УРСР, чинного на час відселення співвласників спірного домоволодіння, у разі знесення жилого будинку, належного громадянинові на праві особистої власності, в зв`язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб власник, крім забезпечення його жилим приміщенням, одержує компенсацію відповідно до чинного законодавства.

Статтею 171 ЖК УРСР у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом. За бажанням громадян виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів забезпечують їм (замість надання квартир) можливість позачергового вступу до членів житлово-будівельних кооперативів і одержання в них квартир.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №66803808 від 29 серпня 2016 року відомості щодо права власності на будинок АДРЕСА_1 будь-яких осіб у реєстрі відсутні.

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 02 листопада 2016 року, вбачається, що на теперішній час будинок літ. «А-1» загальною площею 52,4 кв. м. складається з тамбура площею 4,6 кв. м., кухні площею 7,6 кв. м., житлових кімнат площею 8,3 кв. м., 18,6 кв. м. та 13,3 кв. м.

Разом з тим, з листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 04 червня 2018 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , не є об`єктом комунальної власності громади м. Харкова.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Проаналізувавши наведені обставини справи та норми права, що підлягають застосуванню до них, суд вважає, що відсутні визначені у статті 334 ЦК України правові підстави для задоволення позову, оскільки позивач достовірно знала, що є власником лише 1/5 частини домоволодіння, а інша частина викуплена міською радою у зв`язку з прийняттям рішення про забудову мікрорайону та знесення будівлі.

Беззаперечні докази того, що будинок повністю знищений відсутні, а неможливість розпоряджатись земельною ділянкою, яка рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11.06.1986 № 174-25 земельна ділянка по АДРЕСА_1 вилучена з користування власників житлового будинку по АДРЕСА_1 та передана у зв`язку з інженерною підготовкою території 421 мікрорайону, на якій знаходяться залишки об`єкту нерухомості, не можуть бути визнані підставою для припинення прав, які перейшли у розпорядження територіальної громади.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_2 обізнана про неможливість набуття нею права власності на вказане домоволодіння в цілому, у зв`язку з тим, що воно підлягало знесенню.

Суд критично ставиться до листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 04 червня 2018 року, згідно якого будинок АДРЕСА_1 , не є об`єктом комунальної власності громади м. Харкова, та вважає доводи ОСОБА_2 щодо відсутності власника та безхазяйності спірних 4/5 частин домоволодіння безпідставними, адже безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий (ч. 1 ст. 335 ЦК України ).

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та випадків, на які поширюється ця норма, зокрема, залежно від причин знищення майна. Тобто, зазначена норма поширюється на всі випадки фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого, незалежно від причин настання такого результату. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду від 17.01.2019 року (справа № 708/254/18) умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна.

Суд ставиться критично до тверджень позивача, що майно зруйновано, натомість надаючи докази того, що розпоряджень про знесення спірного домоволодіння не було, через ненадійність поєднання з ним конструктивних елементі частини будівлі, де проживає сім`я позивача.

Слід зазначити, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Виходячи з викладеного, позивач не довів факту порушення його прав, а також, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, таким, що відповідає змісту права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у позові відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання нерухомого майна безхазяйним, припинення права власності у зв`язку зі знищенням майна та визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Харківська міська рада, місцезнаходження: м. Харків, майдан Конституції, 7, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04059243.

Суддя Д.М. Цвіра