ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2034/23 Номер провадження 22-ц/814/565/24Головуючий у 1-й інстанції Овчаренко О.Л. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Одринської Т.В.

при секретарі Сальній Н.О.

за участю представника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Батюти Н.В., представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Власової С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 липня 2023 рокупостановлене у складі головуючого судді Овчаренко О.Л., дата складання повного тексту рішення - дату не вказано, у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст заяви

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Дибще Козівського району Тернопільської області. Пізніше з батьками переїхала жити в село Ряське Машівського району Полтавської області. В 1986 році вона уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, виданий Машівським ВВС Полтавської області. ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Карлівка Полтавської області вона народила доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Ряське Машівського району Полтавської області вона народила сина ОСОБА_6 .. У 1989 р. народила сина ОСОБА_7 та в 1992 році - сина ОСОБА_8 , але залишила цих дітей і вони були усиновлені. ІНФОРМАЦІЯ_5 вона розлучилась з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Лубни Полтавської області вона народила сина ОСОБА_9 , але оформити свідоцтво про його народження не змогла, оскільки на той момент у неї був відсутній паспорт. Паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року вона втратила ще на початку 90-х років, але вчасно його не відновила, офіційно ніде не працювала. Починаючи з 1968 року, тобто з моменту її народження і по сьогоднішній день вона нікуди не виїжджала за межі України. 10.03.2023 вона звернулась до Лубенського відділу УДМС України в Полтавській області щодо отримання паспорта громадянина України, однак їй було відмовлено. Реалізація її права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, який має юридичне значення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки села Дибще Козівського району Тернопільської області на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Відомостей про те, що заявник залишала територію України чи є громадянкою іншої держави, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухавши представника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Батюту Н.В., представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Власову С.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з довідки №5330-274/5330-23 від 10.03.2023, виданої начальником Лубенського відділу УДМС Полтавської області вбачається, що ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Дибще Козівського району Тернопільської області, перебувала в громадянстві колишнього СРСР та була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 виданим Машівським ВВС Полтавської області 23.07.1986.

Згідно копії свідоцтва про народження, виданого 30.03.1990 Карлівським районним відділом ЗАГС, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 в місті Карлівка Карлівського району Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис №6. Матір`ю зазначена ОСОБА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 22.04.1991 Ряською сільською радою Машівського району Полтавської області, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в селі Ряське Машівського району Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис №11. Матір`ю зазначена ОСОБА_1 .

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 19.02.1993 Машівським райвідділом ЗАГС Полтавської області вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що 19.02.1993 зроблено запис №16.

Згідно інформації №24 від 11.04.2023, наданої Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживала, згідно даних погосподарської книги №3 за 1986, 1987, 1988, 1989, 1990 роки, до лютого місяця 1986 року в селі Ряське Машівського району Полтавської області. Потім вибула в село Стасі Полтавського району Полтавської області. Іншими даними факту проживання на території села Ряське Полтавського району Полтавської області на момент проголошення незалежності України Рясівський старостат не володіє.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

На підтвердження своїх вимог заявниця подала до суду копії:

-Свідоцтва про народження доньки ОСОБА_5 , серії НОМЕР_2 яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Карлівка Полтавської області (а.с.9).

-Свідоцтва про народження сина ОСОБА_6 , серії НОМЕР_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Ряське Машівського району Полтавської області (а.с.10).

-Свідоцтва про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 від 19 лютого 1993 року (а.с.11).

Згідно інформації №24 від 11.04.2023, наданої Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживала, згідно даних погосподарської книги №3 за 1986, 1987, 1988, 1989, 1990 роки, до лютого місяця 1986 року в селі Ряське Машівського району Полтавської області. Потім вибула в село Стасі Полтавського району Полтавської області.(а.с.15).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні;

безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно положень Закону України «Про громадянство України» факт безперервного проживання на законних підставах на території України застосовується в процедурі прийняття до громадянства України.

Заявник не претендує на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього, а просить встановити факт постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якого громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником, на підтвердження своїх вимог, надано достатньо належних та допустимих доказів, які у сукупності свідчать про його постійне проживання на території України на час проголошення Незалежності України (24 серпня 1991 року).

Відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання на території України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 січня 2024 року.

Головуючий О.О.Панченко

Судді В.П.Пікуль

Т.В.Одринська