КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/6111/23
Провадження № 2/947/264/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

завданої кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 21.02.2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в якому просить суд стягнути з відповідачки на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 25555,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - 500 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 01.06.2019 року приблизно о 16:30 годині, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , відповідачка - ОСОБА_3 у ході раптово виниклого конфлікту зі своїм чоловіком ОСОБА_4 захищаючись від останнього, який нібито накинувся на неї з ножицями в руці, спричинивши непроникаючі колото-різані поранення в області живота, роззброїла нападника в результаті чого, дії останнього значно втратили суспільну небезпечність та діючи нібито з непрямим умислом, що виражався у усвідомленні суспільно небезпечних наслідків, що вона виходить за межі необхідної оборони, нібито з метою самозахисту, використовуючи кухонний ніж нанесла один удар зазначеним ножем який утримувала у правій руці в область лівої гомілки ОСОБА_4 , спричинивши колото-різане поранення, та в подальшому завдавши ще одного удару ножем який тримала у правій руці в область грудної клітини ОСОБА_4 справа с заду, спричинивши останньому тілесні ушкодження, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням правої легені та крововиливом в праву плевральну порожнину, після отримання якого ОСОБА_4 помер на місці вчинення правопорушення.

Тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани лівої гомілки не було небезпечним в момент для життя, при звичайному своєму перебігу та викликає короткочасний розлад здоров`я тривалістю більше шести днів, але не більше ніж три тижні, і за цим критерієм, згідно п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Тілесне ушкодження у вигляді комплексу проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням правої легені та крововиливу в праву плевральну порожнину, що ускладнились розвитком гемологічного шоку, яке було небезпечним для життя і згідно з п.2.1.1. (а), 2.1.3. (й), 2.1.3. (о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, безпосередньою причиною смерті є геомологічний шок.

За фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, до Єдиного реєстру розпочатих досудових розслідувань та №0001791 та розпочато досудове розслідування.

Позивачка вказує, що вона - ОСОБА_1 є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 .

10.06.2019 року ОСОБА_1 було визнано потерпілою та залучено до кримінального провадження №0001791 від 01.06.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ст. 118 КК України.

В подальшому, відносно ОСОБА_3 було складено обвинувальний акт та направлено його за належністю до суду.

Судовий розгляд за вказаним кримінальним провадження здійснювався Малиновським районним судом м. Одеси в рамках справи №521/12715/19.

Під час судового розгляду, враховуючи, що кримінальним правопорушенням, у вчинені якого обвинувачувалася ОСОБА_3 , потерпілій ОСОБА_1 було завдано майнової та матеріальної шкоди та у добровільному порядку шкода відшкодована не була, потерпіла користуючись правами наданими їй законодавством України звернулася до суду з цивільним позовом про стягнення шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року по справі №521/12715/19 обвинувачену ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 118 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України. Кримінальне провадження №0001791 від 01.06.2019 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої за ст. 118 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України було закрито.

При цьому, у мотивувальній частині зазначеної ухвали судом було вказано, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Вказану ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року по справі №521/12715/19 залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.01.2023 року.

З посиланням на викладене, позивачка вказує, що за наслідком вчинення відповідачкою кримінального правопорушення, ОСОБА_3 було завдану позивачеві матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає до відшкодування, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом.

В обґрунтування завданої матеріальної шкоди заявленої до стягнення з відповідачки, позивачка вказує, що нею було понесені витрати по оформленню, організації та похованню померлого брата ОСОБА_4 , що складає в загальній сумі 13055,00 грн., а також витрати на косметичні послуги та послуги по бальзамації покійного ОСОБА_4 в сумі 5200,00 грн., витрати пов`язані із виготовленням та спорудженням надгробного пам`ятника для померлого у розмірі 7300,00 грн., що в цілому складає 25555,00 грн.

Окрім матеріальної шкоди, позивачка вважає, що неправомірними діями відповідача, ОСОБА_3 , позивачу також було завдано немайнові втрати, а саме спричинено моральні та фізичні страждання. Внаслідок насильницької смерті брата, позивачка стверджує, що перенесла сильні душевні страждання, за наслідком чого втратила нормальний сон, апетит, інтерес до життя, що також призвело до підвищення тиску, нервозності, відчуття болі в області голови та серця. Вказаною подією було порушено звичайний уклад життя позивача, будь-яка побутова робота вимагала від позивача набагато більше часу та зусиль.

Позивач стверджує, що вона пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху. Також, вищевказані обставини спричинили негативні зміни у житті позивача, а саме щоденні думки та спогади про психотравмуючі обставини злочину, негативні переживання, тимчасову відірваність від активного соціального життя, емоційну напругу, нервозність, почуття образи, обурення, що супроводжувалося постійним больовим відчуттям. Наслідки події, що мала місце з вини відповідача, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, що вимагають компенсаторних можливостей для їх подолання.

Також, позивачка вказує, що вона неодноразово потрапляла до лікарні із серцевими нападами та ішемічними атаками, проходила як амбулаторне так і стаціонарне лікування. Окрім того, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, позивачку було звільнено з робочого місця, про що у трудовій книжці було зроблено відповідний запис, а саме «звільнена у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваної роботі за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи».

Позивачка вважає, що підлягає одночасно врахуванню той факт, що ОСОБА_3 жодного разу навіть не намагалася вжити заходів щодо відшкодування їй, як потерпілій, матеріальної і моральної шкоди, не сприяла усуненню негативних наслідків вчиненого нею злочину, що в свою чергу додатково відобразилося на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнала потерпіла.

З посиланням на викладені посилання, ступінь вини ОСОБА_3 , характер вчиненого діяння, позивачка оцінює понесену моральну шкоду у розмірі 500 000,00 гривень.

Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Салтан Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Салтан Л.В. від 09.03.2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

24.04.2023 року Керівником апарату Київського районного суду міста Одеси, у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 13.04.2023 року про відсторонення судді ОСОБА_5 від здійснення правосуддя, видано розпорядження №166 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи №947/6111/23, на підставі чого проведено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподілено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 24.04.2023 року.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 26.04.2023 року вказану справ прийнято до свого провадження, ухвалено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

09.08.2023 року до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на наступні обставини.

Представник вказує, що в рамках спірного кримінального правопорушення відповідачка обвинувачувалась у його вчиненні за ст.118 КК України, яке полягало у тому, що ОСОБА_4 накинувся на відповідачку з ножицями внаслідок чого, остання була вимушена захищатись від нього. Представник вказує, що внаслідок вказаних обставин ОСОБА_4 помер на місці, а ОСОБА_3 залишилася жива і також понесла матеріальної та моральної шкоди, що полягало у вимушеному лікуванні та обстеженні зверненні за консультаціями до спеціалістів різного рівня, купувати лікарські препарати, що потребувало великих затрат, як грошових засобів так і часу, а також додаткових життєвих зусиль. При цьому, право на необхідну оборону є природним правом кожної людини і його ніхто не може бути позбавлений, незалежно від можливості звернутися за допомогою до правоохоронних органів. Крім того, право на необхідну оборону є конституційним правом кожного громадянина України, згідно до ч.2 ст.27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Представник вказує, що ОСОБА_3 сильно страждає через смерть чоловіка, який фактично все своє життя перебував на її утриманні, який хворів і лікувався за рахунок дружини. Сестра ії чоловіка жодним чином не брала часть у житті ОСОБА_4 і не несла жодних витрат на його лікування.

Також сторона відповідача вважає, що доводи позивачки про те, що нею витрачені кошти на поховання померлого ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки усі витрати були відшкодовані ОСОБА_6 , а наданий до суду договір замовлення не відповідає дійсності і є формальним, тому що фактично всі витрати понесла інша особа, а не позивач.

12.09.2023 року у підготовчому судовому засіданні судом було прийнято вказаний відзив на позовну заяву до розгляду та долучено до матеріалів справи, а також задоволено клопотання представника відповідача про виклик і допит свідків.

За наслідком розгляду усіх клопотань наявних в матеріалах справи, враховуючи думку учасників справи, судом 12.09.2023 року без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

17.10.2023 року в судовому засіданні судом було здійснено допит свідка ОСОБА_7 .

До судового засідання призначеного на 25.01.2024 року з`явились, позивач, її представник та відповідачка ОСОБА_3 , яка клопотала про відкладення судового засідання з підстав неявки її представника.

Приймаючи заперечення сторони позивача щодо відкладення судового засідання, враховуючи, що до суду не надано жодного доказу на підтвердження поважності представника відповідача до судового засідання, будучи належним чином обізнаним про дату, час і місце його проведення, а також враховуючи строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.01.2024 року за наявною явкою сторін по справі.

У судовому засіданні 25.01.2024 року позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі та полягали на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, з посиланням на те, що вона також постраждала від спірного кримінального правопорушення, внаслідок якого їй також було завдано матеріальної і моральної шкоди, яка залишається не компенсованою.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку в цілому,а також кожному доказу окремо, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала справа №521/12715/19за кримінальним провадженням №0001791 від 01.06.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року, яка залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.01.2023 року, по справі №521/12715/19 клопотання захисника в інтересах ОСОБА_3 , про закриття кримінального провадження №0001791 від 01.06.2019 року у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - задоволено. Звільнено обвинувачену ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності за ст. 118 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України. Кримінальне провадження №0001791 від 01.06.2019 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої за ст. 118 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст.284 КПК України - закрито.

Отже, ухвала Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року по справі №521/12715/19 набрала законної сили.

У відповідності до вказаної ухвали суду, згідно обвинувального акту, ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0001791, обвинувачувалась в тому, що 01.06.2019 приблизно о 16:30 год., перебуваючи на подвір`ї буд. АДРЕСА_1 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклого конфлікту зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , захищаючись й останнього, який накинувся на неї з ножицями в руці, спричинивши непроникаючі колото-різані поранення в області живота, роззброїла нападника в результаті чого, дії останнього значно втратили суспільну небезпечність та діючи і непрямим умислом, що виражався в усвідомленні суспільно небезпечних наслідків, що вона виходить за межі необхідної оборони, з метою самозахисту, використовуючи кухонний ніж, який попередньо взяла зі столу розташованого біля літньої кухні подвір`я зазначеного будинку, нанесла один удар зазначеним ножем, який утримувала у правій руці в область лівої гомілки ОСОБА_4 , спричинивши одне колото-різане поранення та в подальшому завдавши ще одного удару ножем який тримала у правій руці в область грудної клітини ОСОБА_4 з права з заду, спричинила останньому тілесні ушкодження, у огляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням правої легені та крововиливом в праву плевральну порожнину, від отримання якого ОСОБА_4 помер на місці вчинення правопорушення.

Тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани лівої гомілки не було небезпечним в момент заподіяння для життя, при звичайному своєму перебігу, та викликає короткочасний розлад здоров`я тривалістю більше шести днів, але не більше ніж три тижні, і за цим критерієм, згідно п.2.3.3 «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Тілесне ушкодження у вигляді комплексу проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням правої легені та крововиливу в праву плевральну порожнину, що ускладнились розвитком геморогічного шоку, яке було небезпечним для життя і згідно з п.2.1.1.(а), 2.1.3. (й), 2.1.3 (о) «Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень» має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, безпосередньою причиною смерті є геморогічний шок.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, тобто в умисному вбивстві, при перевищенні меж необхідної оборони.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Приймаючи положення ст.. 82 ЦПК України, встановлені ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року по справі №521/12715/19 обставини, не підлягають додатковому доказуванню в даній справі та є обов`язковими для врахування в даній справі.

Згідно зі ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, має важливе значення для усунення наслідків такого правопорушення та поновлення порушених прав громадянина. Саме тому особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право на її відшкодування. Реалізувати це право можна шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні до початку судового розгляду. Особа, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Право звернутися з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має лише потерпілий від кримінального правопорушення або особа, яка має право діяти від його імені.

Компенсація шкоди здійснюється особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Так, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. В іншому випадку шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні або позову, що подається в порядку цивільного судочинства, коли по справі винесено обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.

Як вбачається з ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року по справі №521/12715/19, в рамках зазначеного кримінального провадження було визнано потерпілою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні по обвинуваченню відповідача за статтею 118 КК України.

Під час розгляду даної справи сторонами по справі не оспорювались доводи позивачки, що вона ОСОБА_1 є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , а відповідачка його дружиною.

Зі змісту ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 02.11.2022 року по справі №521/12715/19, ОСОБА_3 за клопотанням її захисника було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Зважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_3 на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягала, кримінальне провадження у справі закрито саме за її клопотанням, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, тому суд вважає, що між протиправними діями відповідачки, виною відповідача у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілому у даному кримінальному правопорушенні, шкоди є причинно-наслідковий зв`язок.

Згідно ч. 1ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Згідно із частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Також згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В даному випадку, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, позивачкою заявою до відшкодування в якості завданої матеріальної шкоди грошові кошти в загальній сумі 25555,00 грн.

З поданих до суду доказів судом встановлено, що 03.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір-замовлення з надання товару і послуг по похованню померлого ОСОБА_4 , вартість яких складає 13055,00 грн.

Надана до суду копія договору містить підтвердження про отримання ОСОБА_8 вказаної суми грошових коштів.

Додатково позивачем надано до суду квитанцію до прибуткового касового ордеру від 03.06.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено на користь ВОП ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 5200,00 грн. за надані послуги з санітарно-косметичні послуги та послуги по бальзамації покійного ОСОБА_4 .

Вказані докази містять усі необхідні реквізити, у тому числі ідентифікуючі дані його сторін, визначені вили послуг, їх вартість, підтвердження про сплату грошових коштів.

Суд зазначає, що під час розгляду справи за клопотанням, судом в якості свідка було допитано ОСОБА_7 , який надав свідчення та підтвердив, що є тестем померлого ОСОБА_4 , оскільки останній перебував 13 років у шлюбі з його донькою. Свідок засвідчив зокрема, що дізнався про смерть ОСОБА_10 від чоловіка ОСОБА_1 . Надалі похованням ОСОБА_10 займались: він свідок ОСОБА_7 ,, чоловік позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_11 і брат померлого ОСОБА_12 . Свідок стверджував, що позивачка похованням померлого не займалась.

Крім того, відповідачка під час розгляду справи також стверджувала, що позивачка похованням померлого ОСОБА_4 не займалась, а гроші на поховання були сплачені з карткового рахунку брата померлого - ОСОБА_6 .

Разом з тим, суд зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України стороною відповідача не надано жодного доказу на підтвердження викладених обставин, у тому числі доказів на підтвердження перерахування грошових коштів з рахунку ОСОБА_6 на виконання договору по організації поховання ОСОБА_4 .

За наслідком чого, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, стороною відповідача не спростовані надані позивачем на підтвердження цих обставин докази, а судом приймається вищевказаний договір-замовлення від 03.06.2019 року та квитанція від 03.06.2019 року, в якості належних доказів на підтвердження понесення саме ОСОБА_1 витрат з організації поховання померлого брата у загальному розмірі 18255,00 грн. (13055,00 + 5200,00 = 18255,00), які пов`язані з понесенням їх позивачем за наслідком смерті ОСОБА_4 та перебувають в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з виною відповідачки у вчиненні кримінального правопорушення, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001791.

Стосовно доводів позивачки про понесення витрат з замовлення і встановлення надгробного пам`ятнику для померлого ОСОБА_4 у розмірі 7300,00 грн., суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до наданої до позову копії накладної №170 від 19.04.2021 року, виданої ПП ОСОБА_13 , платником за цими послугами є ОСОБА_14 , а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_14 під час замовлення цих послуг діяв від імені позивачки.

Приймаючи вищевикладене, враховуючи факт протиправних дій відповідачки, виною відповідачки у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілому у даному кримінальному правопорушенні, шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - 18255 гривень 00 копійок, в решті вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн., завданої їй внаслідок кримінального правопорушення, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, і така шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом норм ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Приймаючи вищевикладене, оскільки внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, помер ОСОБА_4 , суд вважає обґрунтованими доводи, що ОСОБА_1 , як рідна сестра померлого, зазнала душевних страждань, перенесла емоційний стрес, протиправні дії відповідача призвели до зміни нормального ритму життя позивача, між протиправними діями відповідача та вказаними наслідками наявний причинно-наслідковий зв`язок, тому позивачка безумовно зазнала моральної шкоди і має право на її відшкодування.

Водночас суд не погоджується із розміром моральної шкоди, визначеної позивачем до стягнення.

Так, позивачка стверджує, що внаслідок смерті брата ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона неодноразово потрапляла до лікарні із серцевими нападами та ішемічними атаками, проходила як амбулаторне так і стаціонарне лікування. Окрім того, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, позивачку було звільнено з робочого місця, про що у трудовій книжці було зроблено відповідний запис, а саме «звільнена у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваної роботі за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи».

З наданих до суду доказів, зокрема витягу з медичної карти стаціонарного хворого №11599, виданого завідуючим неврологічним відділенням КНП «Міська клінічна лікарня №1» Одеської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 проходила стаціонарне лікування у період з 12.11.2019 року по 18.11.2019 року зі встановленим діагнозом: «транзитна ішемічна атака у вертебро-базилярному басейні (12.11.2019 року). Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ стадії, декомпенсація, вертигінозний синдром на фоні остеохондрозу шийного відділу хребта, церебрального атеросклерозу».

Починаючи з 19.11.2019 року по 04.01.2020 року позивачка продовжувала амбулаторне лікування, що підтверджується наданими копіями листків непрацездатності серії АДН №087472 та серії АДН №132694, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до трудової книжки серії НОМЕР_1 виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявний запис від 27.02.2020 року про звільнення останньої на підставі наказу №138 від 27.02.2020 року на підставі стану здоров`я який перешкоджає продовженню даної роботи згідно з п.2 ст. 40 КЗпП України.

Поряд з цим, досліджуючи вказані докази та виною відповідачки у вчиненому кримінальному правопорушенні, суд вважає, що позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між вказаними подіями, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити, що розлад здоров`я позивачки та подальше її звільнення з місця роботи, обумовлено саме наслідком смерті її рідного брата ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відтак, приймаючи безпосередньо наявність факту завданої позивачеві моральної шкоди, що обумовлена смертю рідного брата, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню у розмірі 50 000 грн.

Ухвалюючи рішення суду, суд керуються положеннями статті 13 ЦПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, враховуючи звільнення позивачки від сплати судового збору за пред`явленим позовом, стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до ст. 141 ЦПК України, в межах розміру заявлених вимог, підлягає судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-82, 89, 141, 258-259, 263-266, 268, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , НОМЕР_2 ) у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - 18255 (вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , НОМЕР_2 ) у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь держави судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 05.02.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.