Справа № 343/346/23
Провадження № 22-ц/4808/146/24
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 13 жовтня 2023 року, в складі судді Андрусіва І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вигодська селищна рада Калуського району про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вигодська селищна рада Калуського району про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва.

З урахуванням збільшених позовних вимог просила зобов`язати відповідача ОСОБА_3 за власний рахунок демонтувати вигрібну яму розташовану на земельній ділянці, яка перебуває у його користуванні та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , демонтувати частину паркана і дах господарської будівлі, звільнивши проїзд до її будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до ширини не менше 4 метрів і зобов`язати відповідача прибрати з дороги будівельне сміття разом із автомобілем марки «УАЗ 3303».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є власницею будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане будинковолодіння знаходиться на належній їй земельні ділянці, до якої облаштована під`їзна дорога, яка сполучена з центральною дорогою села. Під`їзна дорога пролягає через потічок та облаштована містком. Дорога нанесена на ситуаційний план відведення земельної ділянки під будівництво сараю її батьку, із шириною проїзної частини 4 метри, та намічена на генеральному плані села. По сусідству із нею по АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_3 , який є власником сусідньої земельної ділянки. Останній на земельній ділянці побудував бетонний паркан, який виходить за межі його земельної ділянки та звужує під`їзну дорогу загального користування, побудував господарську споруду, покрівля якої перешкоджає проїзду вантажному транспорту під`їзною дорогою та влаштував вигрібну яму, з якої витікають нечистоти на під`їзну дорогу. Окрім цього, відповідач розмістив на під`їзній дорозі старі автомобілі та будівельне сміття. Вказані дії відповідача позбавляють її права користуватись заїздом до власного двору. Також відповідач систематично перешкоджає їй у доступі до будинку, оскільки залишає на заїзді свій автомобіль. Вона неодноразово зверталась із скаргами до селищної ради, проте бажаного результату це не дало. Вказані вище дії відповідача створюють їй перешкоди у користуванні дорогою загального користування.

Зазначає, що відповідач без дозвільних документів фактично змінив функціональне призначення земельної ділянки загального користування. Бетонна огорожа побудована відповідачем, у точці звуження дороги, є одночасно стіною вигрібної ями і не відповідає вимогам ДБН. Фактична ширина в точці звуження становить 2,76 метри та 3,06 метри.

Таким чином, оскільки огорожа земельної ділянки, вигрібна яма та дах споруди побудованої відповідачем суперечать вимогам ДБН, вважає, що такі мають бути демонтовані ним за його рахунок.

Рішенням Долинського районного суду від 13 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вигодська селищна рада Калуського району про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та не обґрунтованим.

Зазначила, що ухвалою Долинського районного суду від 14 вересня 2023 року їй відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого провадження у справі та проведенні експертизи, вважає, що таким рішенням суд порушив норми процесуального права.

Виходячи із предмету спору, ні суд ні учасники справи не володіють відповідними знаннями в галузі картографії, геодезії та архітектури, з метою з`ясування суттєвих обставин справи, що мають значення для вирішення справи, необхідні спеціальні знання, без яких встановити відповідні обставини неможливо і з цього приводу відсутні будь-які висновки сертифікованих експертів із цих самих питань, а також із огляду на ст. 81 ЦПК України, з метою забезпечення виконання позивачем свого процесуального обов`язку з доведення обставин була необхідність призначити у справі судову земельно-технічну експертизу.

Позивачка вважає, що з досліджених в судовому засіданні письмових доказів та показань свідка неможливо встановити чи порушено відповідачем положення ДБН, в частині відстані від стін будівлі до проїзної частини дороги, відсоток виносу на дорогу покрівлі та карнизів будівлі відповідача та дотримання проектної документації при споруджені сараю та інших господарських будівель (вигрібної ями). Будь яких обмірів сторонами суду надано не було.

Що стосується клопотання про призначення експертизи на стадії підготовчого судового провадження та залишення його без розгляду, то суд 19.04.2023 року, отримавши клопотання про проведення експертизи вимагав уточнити питання, які слід поставити на вирішення експертам. Позивачка, яка була присутня під час розгляду даного клопотання, враховуючи орієнтовну вартість експертизи, погодилась зняти з розгляду клопотання з наміром провести таку експертизу згодом, або самостійно. Однак, суд в той же день закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду.

ЦПК України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття, однак згідно із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 05.10.2022 справа № 204/6085/20, суд першої інстанції за наявності обставин може прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

На думку апелянтки, суд першої інстанції повинен був повернутися до стадії підготовчого провадження, оскільки проведення експертизи в даній справі з`ясувало б обставини, що мають вагоме значення для справи, оскільки підчас розгляду справи сторонами в обґрунтування своїх доводів та заперечень надано ряд документів таких як будівельний паспорт забудовника ОСОБА_4 на будівництво сараю, технічний паспорт на садибний житловий будинок який належить ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 11.12.2015 року № 898, ОСОБА_3 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в тому числі стайня «Б», стодола «В», шопа «Е» , схема розташування яких визначена технічним паспортом на садибний житловий будинок від 02.10.2015 року, а відтак зазначені будівлі не можуть бути не прийнятими у експлуатацію, а будівництво є завершеним.

З аналізу будівельно-технічної документації вбачається, що наявні споруди: стайня, стодола, шопа не відповідають проекту забудови земельної ділянки до будівельного паспорту від 05.05.1980, оскільки частини споруди під №2 та споруда №1 не були знесені, а отже відбулася реконструкція, а не нове будівництво. Будівля визначена як «шопа», яка розміщена впритул до проїзної частини дороги не була знесена, її покрівля та карниз виступають на проїзну частину дороги, вода з яких потрапляє на дорогу та вигрібну яму, а стоки витікають на дорогу.

Відповідачем при будівництві паркана не забезпечено ширину проїзду відповідно до ДБН.

Зважаючи на виявлені ряд порушень, для встановлення істини у даній справі слід було призначити судову земельно-технічну експертизу, однак суд першої інстанції упереджено відмовив у задоволенні такого клопотання позивачки.

Апелянтка вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає стандартам мотивованого та справедливого рішення.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким її позов задовільнити.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду призначене на 08.01.2024 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не з`явилися. Від адвоката Комарницького Е.Г. 08.01.2024 року на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання за станом здоров`я.

Розгляд справи у зв`язку з неявкою сторін відкладено на 10.30 год 29.01.2024.

Сторони по справі: апелянтка ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 та представник Вигодської селищної ради Калуського району у судове засідання призначене на 10.30 год 29.01.2024 не з`явилися повторно, причини неявки не повідомили, а відтак колегія суддів відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила здійснювати розгляд справи за відсутності сторін.

Після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у справі від адвоката Комарницького Е.Г. о 10.51 год 29.01.2024 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його тимчасовою непрацездатністю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами того, що відповідач порушив санітарні норми та право позивачки на безпечні умови проживання облаштуванням вигрібної ями та право на безперешкодне пересування до будинковолодіння шляхом побудови огорожі, господарської будівлі, розміщення автомобіля і листів шиферу.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3,4 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 90, 91 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких перешкод та порушень його прав на землю та відшкодування завданих збитків, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, щоб не створювати незручності сусідам.

Як передбачено п. г ч. 1 ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Як встановлено ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду громадян.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить 1/2 частка будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідачу ОСОБА_3 будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами існує спір щодо користування під`їзною дорогою до будинковолодіння ОСОБА_1 .

Між домоволодіннями відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проходить спільний заїзд. ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 перешкоджає їй у користуванні спільним заїздом, адже побудована ним огорожа виходить за межі його земельної ділянки, чим звужує під`їзну дорогу, покрівля господарської споруди перешкоджає проїзду вантажного транспорту під`їзною дорогою, із вигрібної ями витікають нечистоти на під`їзну дорогу, належні відповідачу автомобіль і листи шиферу також перешкоджають їй пересуватись під`їзною дорогою.

Ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог суд першої інстанції правильно зазначив про те, що обов`язок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору, позивачка, заявляючи позов про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 демонтувати вигрібну яму, частину огорожі та дах господарської будівлі, прибрати автомобіль та листи шиферу, мала б довести належними, допустимими та достатніми доказами, як невідповідність вказаних споруд суперечить вимогам нормативно - правових актів у галузі санітарних норм, будівництва та правил добросусідства, так і довести, які саме незручності (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо) завдають їй станом на дату звернення з позовом вказані будівлі та інші речі.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачка надала суду акти, складені земельною комісією Вигодської селищної ради від 23.05.2022 року та 30.11.2022 року, відповідь Вигодської селищної ради від 12.12.2022 на запит ОСОБА_1 від 22.11.2022 року, план меж земельної ділянки та фотокопії земельної ділянки.

Аналізуючи подані позивачкою докази слід дійти висновку, що такі підтверджують наявність між сторонами спору щодо користування заїздом.

Так, згідно акту земельної комісії Вигодської селищної ради від 23.05.2022 року за зверненням ОСОБА_3 , комісією встановлено, що між домоволодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проходить спільний заїзд, яким користуються ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 . Комісією рекомендовано сторонам дотримуватися правил добросусідства та не чинити перешкод у користуванні заїздом. У разі незгоди рекомендовано звернутися до суду.

У листопаді 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Вигодської селищної ради із запитом щодо спільного заїзду до її земельної ділянки та встановлення меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами.

Із відповіді на зазначене звернення від 12.12.2022 року встановлено, що Вигодською селищною радою із виїздом на місце у присутності зацікавлених сторін, встановлено, що рішенням Новошинської сільської ради від 10.12.1993 року передано у безоплатну приватну власність земельні ділянки - ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку 0,21 га, та згідно рішення ради від 26.12.1993 року ОСОБА_9 для обслуговування житлового будинку 0,10 га.

Право власності чи право користування вищезазначеними земельними ділянками відповідно до положень ст. 125, 126 Земельного кодексу не оформлено.

Для встановлення чітких меж земельної ділянки рекомендовано здійснити комплекс заходів щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та закріплення її межовими знаками. Водночас комісією рекомендовано дотримуватися правил добросусідства та не чинити перешкод у користуванні заїздами. До відповіді долучено копію акту від 30.11.2022 року.

Таким чином, в актах земельних комісій не відображено які саме перешкоди чинять сторони (із відповідними заявами зверталися як ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 ) у користуванні заїздами, натомість наголошено сторонам дотримуватись правил добросусідства.

10 квітня 2023 року адвокат Комарницький Е.Г. посилаючись на те, що відповідач надав кадастрові плани земельних ділянок, які не точно відображають фактичного розташування об`єктів інфраструктури, а представник Вигодської селищної ради ствердив що згідно викопіювання з генерального плану с. Пшеничник заїзд до домоволодіння позивачки не нанесено, заявив клопотання про призначення у справі земельно-технічної експертизи.

Однак як вбачається із ухвали суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду від 19 квітня 2023 року - позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не заперечили щодо закриття підготовчого провадження, а заявлене клопотання про призначення експертизи просили залишити без розгляду.

08 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подав до суду клопотання у якому просив повернутися до стадії підготовчого судового засідання та призначити у справі судову земельно-технічну експертизу на вирішення якої поставити питання чи відповідно до генерального плану с. Пшеничник дорога якою користується ОСОБА_1 для проїзду до будинку та чи є інша дорога до земельної ділянки на якій розташований її житловий будинок придатна до використання.

Просила визначити фізичні характеристики вказаної дороги та вказати чи відповідає встановленим чинним державно-будвівельним та санітарним норма м розташування відносно наявної дороги належних відповідачу ОСОБА_3 паркана, , будівель чи звужують вони дорогу чи іншим чином перешкоджають у її використанні.

Ухвалою Долинського районного суду від 14 вересня 2023 року у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Комарницького Е.Г. відмовлено. Ухвала суду мотивована тим, що з огляду на те, що призначення експертизи у даній справі не є обов`язковим, на стадії підготовчого провадження представник позивачки уже заявляв клопотання про призначення в справі експертизи, однак просив залишити його без розгляду, а тому з метою недопущення невиправданого затягування розгляду справи - підстави для повернення до стадії підготовчого судового провадження - відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції повинен був повернутися до стадії підготовчого провадження, оскільки проведення експертизи в даній справі з`ясувало б обставини, що мають вагоме значення для справи не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21, зроблено висновок, що: «відповідно до практики Верховного Суду, яку колегія суддів враховує на підставі частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що позивачкою та її представником не наведено вагомих обставин, які б давали підстави для висновку про наявність підстав для повернення до стадії підготовчого судового провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що виходячи з підстав і предмету позову, предметом доказування у даній справі є факти на підтвердження дій відповідача, що потягли порушення права власності позивача на нерухоме майно (право користування майном).

Тобто позивачка мала довести, що побудовані відповідачем огорожа та дах господарської будівлі, розміщення автомобіля та листів шиферу, вигрібна яма негативно впливають на якість повітря, води, землі чи створюють позивачці інші незручності (порушення відповідачем санітарних норм чи ДБН, затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), перешкоджають їй у праві пересування, проїзду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з аналізу будівельно-технічної документації вбачається, що наявні споруди: стайня, стодола, шопа не відповідають проекту забудови земельної ділянки до будівельного паспорту від 05.05.1980, оскільки відбулася реконструкція, а не нове будівництво, в результаті якої будівля визначена як «шопа» не була знесена, її покрівля та карниз виступають на проїзну частину дороги, вода з яких потрапляє на дорогу та вигрібну яму не заслуговують на увагу.

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 11.12.2015 року № 898, ОСОБА_3 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в тому числі стайня «Б», стодола «В», шопа «Е», схема розташування яких визначена технічним паспортом на садибний житловий будинок від 02.10.2015 року, вказане свідоцтво про право власності у встановленому законом порядку недійсним не визнано, а тому доводи позивачки щодо невідповідності зазначених споруд проекту забудови є необґрунтованими.

Оскільки позивачка на підтвердження заявлених позовних вимог не надала належних та допустимих доказів, то суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності, а посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає стандартам мотивованого та справедливого рішення є необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення, такі доводи по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й правильної оцінки судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 13 жовтня 2023 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин