справа №359/6727/21
провадження № 22-ц/824/3204/2024
головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 2 листопада 2002 року по 12 квітня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобілі марки «Ford Transit» та «Audi A4», човен моторний з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , лафет для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , комбайн для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», прес для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робоче місце марки «Lavaredo Jolly 91». Зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін.

Позивач вказала, що відповідач без її згоди почав відчужувати майно, що є спільною сумісною власністю сторін, у грудні 2018 року він продав автомобіль марки «Audi A4», а в березні 2019 року - автомобіль марки «Ford Transit».

ОСОБА_3 просила:

визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки «Ford Transit», автомобіль марки «Audi A4», човен моторний з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , лафет для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , комбайн для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», прес для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робоче місце марки «Lavaredo Jolly 91»;

стягнути з відповідача грошову компенсацію замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на вказане рухоме майно в загальному розмірі 443 838,10 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Ford Transit», автомобіль марки «Audi A4», човен моторний з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , лафет для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , комбайн для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», прес для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робоче місце марки «Lavaredo Jolly 91» в загальному розмірі 443 838,10 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2023 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, мотивовану тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 10 лютого 2023 року частково задоволено поданий нею позов, у зв`язку із розглядом якого нею понесено витрати в розмірі 10 000 грн на проведення експертизи та 20 000 грн на оплату професійної правничої допомоги, які просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь, оскільки ухвалюючи рішення судом не було вирішено питання про відшкодування вказаних судових витрат.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертизи в розмірі 5 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Переглянути та визнати обґрунтованим заявлений відвід головуючому судді Борцю Є.О.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково вважав, що сторона відповідача не спростувала презумпцію спільності майна подружжя та не довела перед судом, що зазначене майно було придбано за особисті кошти відповідача. Суд першої інстанції вважав, що єдиним ефективним способом захисту порушеного майнового права позивача є саме стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивача за її частку у спірному майні. Вирішувати питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя (сторін) суд не став, вважаючи такі вимоги неефективним способом захисту цивільного права позивача.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини початку перебігу позовної давності, як наслідок, не застосовано правових наслідків спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову навіть за умови доведеності порушення прав позивача, оскільки недостатнім є посилання лише на відповідь на адвокатський запит, який був зроблений перед подачею позову, щоб дійти висновку, про те, що про порушення свого права позивач дізнався лише після отримання такої відповіді.

Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_3 мала право користуватись спільним з ОСОБА_1 майном, перебуваючи у шлюбі з ним та проживаючи однією сім`єю, так і продовжувати користуватись цим самим майном після розірвання шлюбу. Проте позивач приховала від суду ту обставину, що ніколи не здійснювала своє право користування та розпорядження по відношенню до спірного майна, тому відраховувати позовну давність в цій справі необхідно саме з дати, коли подружжя припинило фактичні сімейні відносини та припинило шлюб між собою. Більше ніж чотири роки ОСОБА_3 не проявляла жодного інтересу до питань спільного з ОСОБА_1 майна та лише в липні 2021 року звернулась з позовом до суду, пропустивши позовну давність.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення протиправно не застосував приписи ч. 1 ст. 71 СК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин сторін, що призвело до порушення способу та порядку поділу майна подружжя, чітко визначеному профільним законом, та не встановив, яке саме майно з числа спірного майна є спільним сумісним майном сторін, фактично присудивши ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за віртуальне майно, яке ніколи не належало та не належить відповідачу.

Також апелянт вказав, що ухвала суду від 28 листопада 2022 року про витребування доказів постановлена поза межами підготовчого провадження у справі та за ініціативою самого судді без відповідного клопотання сторони, що є порушенням норм процесуального права та принципів цивільного судочинства. Сторона позивача жодним чином не обґрунтувала суду об`єктивну неможливість подання перекладу певних документів на українську мову разом з позовною заявою, або принаймні до закінчення підготовчого провадження у справі. Апелянт вважає, що зазначене є підставою для відводу судді від розгляду даної справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року скасовано.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У вересні 2023 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_3 та направляючи справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив із того, що при визначені початку перебігу позовної давності апеляційний суд не врахував, що слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При цьому згідно з ч. 2 указаної статті постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Вітер В.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 02 листопада 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис за №1761.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року у справі №753/705/17 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Також судом встановлено, що 24 травня 2011 року ОСОБА_1 придбав комбайн для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», прес для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робоче місце марки «Lavaredo Jolly 91», що підтверджується копією видаткової накладної №РН-000002 від 24 травня 2011 року (а.с.15, т. І).

07 серпня 2012 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «Ford Transit», що підтверджується листом начальника РСЦ ГСЦ в м. Києві №31/26-8593 від 13 грудня 2022 року (а.с.158, т. І).

Крім того, ОСОБА_1 придбав човен моторний з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , та лафет для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про власність від 30 березня 2014 року, копіями заяви про передачу права новому власнику, копіями рахунку-фактури, копією уніфікованої митної декларації серії КБ №539062 від 6 серпня 2014 року (а.с.16), а також копією експертного заключення №Т-360 від 6 серпня 2014 року (а.с.16-18, 162-168, т. І).

06 травня 2015 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «Audi A4», що також підтверджується листом начальника РСЦ ГСЦ в м. Києві №31/26-8593 від 13 грудня 2022 року (а.с.158, т. І).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності - частки вартості автомобіля марки «Ford Transit», автомобіля марки «Audi A4», човна моторного з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , лафета для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , комбайна для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», преса для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робочого місця марки «Lavaredo Jolly 91», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, набуте у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже підлягало б поділу між ними у рівних частках.

Так, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам відповідача, на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності спірного майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти відповідача, дійшов обґрунтованих висновків, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності спірного майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що тривалість та усталеність сімейних відносин сторін до придбання ними спірного майна доводить, що таке майно було придбано за спільні сумісні кошти подружжя. Доказів зворотного у розпорядження суду не надано.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки зазначене вище майно було придбано у шлюбі і відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання цього майна за особисті кошти, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягало б поділу між ними у рівних частках.

Доводів на спростування зазначених висновків суду апеляційна скарга не містить.

В матеріалах справи зібрані належні та допустимі докази, які підтверджують факт придбання спірного майна, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту придбання комбайна для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», преса для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робочого місця марки «Lavaredo Jolly 91» суд оцінює критично. Так, стороною позивача була надана видаткова накладна у підтвердження набуття саме відповідачем, як одержувачем спірного майна під час шлюбу. Доказів, що це майно набувалось в інтересах інших осіб із зазначенням підстав такого набуття стороною відповідача не надано, а відтак, указані доводи не є доведеними. Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку лише стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати доказами.

Судом першої інстанції було встановлено відчуження відповідачем автомобіля марки «Ford Transit» та автомобіля марки «Audi A4» у власність третіх осіб без згоди на те позивача, що надавало право позивачці на отримання від відповідача грошової компенсації за її 1/2 частку у вказаних автомобілях, ураховуючи що таке майно вже було відчужене відповідачем на користь третіх осіб та перебуває у їх власності.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що човен моторний з забортним двигуном марки «Bayliner Trophy», VIN: НОМЕР_1 , лафет для човна марки «ESCRT Trailer», VIN: НОМЕР_2 , комбайн для ремонту взуття марки «Lavaredo D-510», прес для кріплення підошви взуття марки «Lavaredo A90 PL78» та робоче місце марки «Lavaredo Jolly 91» є спільною сумісною власністю сторін по справі.

Під час розгляду справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірне майно було придбано у період шлюбу сторін, а отже є спільною сумісною власністю, яке підлягало б поділу.

Також, суд першої інстанції зробив правильний висновок в частині відсутності підстав для застосування позовної давності, про що було заявлено стороною відповідача, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що позивач з моменту розірвання шлюбу не користувалась спірним майном, а тому звернулася до суду із даним позовом з пропуском трирічного строку для пред`явлення вимог про поділ майна.

Так до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21) зазначено: «початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. […] У справі, що переглядається, відповідач просив застосувати позовну давність у три роки і в поданій суду першої інстанції заяві про застосування позовної давності вважав, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права ще в 2012 році, оскільки з цього часу вона не проживала у спірній квартирі (а. с. 50-56). Однак судами першої та апеляційної інстанцій встановлено те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2019 році, коли відповідач звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 296/2899/19). Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат».

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що зі змісту листа заступника начальника РСЦ ГСЦ МВС №31/26-468аз від 25 червня 2021 року (а.с.26-27) ОСОБА_3 та її представнику Вітеру В.М. стало відомо про те, що ОСОБА_1 без згоди позивача розпочав відчуження у власність інших осіб спільного рухомого майна, зокрема автомобіля марки «Ford Transit» та автомобіля марки «Audi A4».

Таким чином, відмовляючи відповідачу у застосуванні до даних правовідносин позовної давності суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач дізналась про своє порушене право на спільне сумісне майно з моменту, коли їй стало відомо про відчуження відповідачем автомобілів у червні 2021 року, а тому перебіг цього строку підлягав закінченню лише 25 червня 2024 року.

Жодних обставин щодо часу, коли позивачці стало відомо про її порушене право спільної власності на також на інше спірне майно, стороною відповідача не указано. Всі доводи зводяться до того, що з часу припинення шлюбних відносин відповідачка спірним майном не користувалась. Однак предметом доведення за таких обставин є обізнаність про порушення права власності, оскільки належність на праві спільної сумісної власності майна цілком допускає використання такого майна одним із подружжя, що не є позбавленням права власності чи порушенням такого права.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в суді першої інстанції безпідставно було не задоволено відвід судді з урахуванням наступного.

Так, як вбачається із матеріалів справи представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про відвід судді та посилався на те, що у судове засідання, призначене на 25 січня 2023 року, не з`явилась ОСОБА_3 та її представник Вітер В.М . Вони також не повідомили про причини своєї неявки у судове засідання. Не зважаючи на це, всупереч п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суддя Борець Є.О. безпідставно відклав розгляд цивільної справи. Крім того, головуючий відверто діє та приймає певні процесуальні рішення на користь сторони позивача. Такі дії викликають сумнів в його неупередженості або необ`єктивності. Тому представник відповідача ОСОБА_2 просив суд відвести суддю Борця Є.О. від розгляду цивільної справи.

Як вбачається із ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року відвід, заявлений представником відповідача ОСОБА_2 судді Борцю Є.О. визнано необґрунтованим.

Визнаючи необґрунтованим відвід судді, суд правильно виходив із того, що незгода представника відповідача ОСОБА_2 з процесуальними рішеннями згідно з ч.4 ст.36 ЦПК України не може бути підставою для відводу судді.

Крім того, є безпідставними посилання на те, що суд першої інстанції за власною ініціативою збирав необхідні докази у справі та не забезпечив допит експертів, висновок яких наявний в матеріалах справи, оскільки як вбачається із протоколу судового засідання від 28 листопада 2022 року (а.с. 148-150) ухвалюючи рішення про витребування доказів, судом було вислухано думку учасників справи, які не заперечували щодо такого витребування доказів, в тому числі не заперечував і відповідач. Також, із протоколу судового засідання вбачається, що судом було задоволено клопотання про виклик експертів для надання пояснень з приводу складеного ними висновку та ухвалою від 26 грудня 2022 року забезпечено участь експертів в режимі відео конференції (а.с. 156).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Позивачем було заявлено в апеляційному суді про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанції у розмірі 46 000 грн та стягнення з відповідача судового збору за розгляд справи у касаційному суді в розмірі 8 876,76 грн.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу від 1 червня 2023 року стороною позивача було заявлено про попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у апеляційному суді у розмірі 26 000 грн (а.с.30).

Також матеріалами справи встановлено, що при зверненні до касаційного суду стороною позивача було заявлено про попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у касаційному суді у розмірі 16 000 грн (а.с.87).

Разом із тим, під час нового апеляційного розгляду справи стороною позивача було заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу за розгляд справи у апеляційній на касаційній інстанції у розмірі 46 000 грн (30 000 грн за апеляційний розгляд та 16 000 грн за розгляд справи у суді першої інстанції) та долучено договір № 7-23к про надання правничої допомоги від 22 травня 2023 року укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Вітер В.М.; детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом від 7 листопада 2023 року; акт приймання-передачі виконаних послуг від 7 листопада 2023 року на суму 46 000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера № 7-23к від 7 листопада 2023 року на суму 46 000 грн; докази направлення відповідачу заяви про стягнення судових витрат (а.с. 136-143, Т.2).

З вищевказаних документів вбачається, що ОСОБА_3 надано юридичні послуги, вартість яких у суді апеляційної та касаційної інстанції становить 46 000 грн.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт понесення нею судових витрат на юридичні послуги у суді апеляційної та касаційної інстанції.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із заявленим стороною позивача розміром витрат на правничу допомогу (46 000 грн), оскільки матеріалами справи встановлено, що такий розмір перевищує заявлений стороною позивача розмір витрат на правничу допомогу у апеляційному суді.

Згідно із ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Оскільки стороною позивача не було зазначено та надано відповідних доказів у підтвердження обставини, що на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку заявник не міг передбачити збільшення витрат, підстав для задоволення до стягнення судових витрат у розмірі фактично понесених витрат немає.

Ураховуючи викладене, витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у заявленому в орієнтовному попередньому розрахунку у розмірі 42 000 грн (26 000 грн+16 000 грн).

Колегія суддів вважає, що підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу відсутні, оскільки відповідач не подавав до суду апеляційної інстанції клопотань про зменшення таких витрат, як і не наводив доводів щодо їх зменшення. А згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Указана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у касаційному суді у розмірі 8 876,76 грн, який був сплачений позивачкою, що підтверджується квитанцією від 2 вересня 2023 року (а.с.88, Т.2).

Керуючись статтями 367-368, 374-375, 381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у касаційному суді у розмірі 8 876 (вісім тисяч вісімсот сімдесят шість) грн 76 коп та витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 лютого 2024 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба