КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3086/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року адвокат Дикий Ю.О. - представник ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 аванс в розмірі 305 625,60 грн, що станом дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 11 370,00 доларів США, штраф в розмірі 30 562,56 грн, що станом на дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 137 доларів США та 3 % річних - 9 133,15 грн за прострочення повернення авансового платежу та 913,31 грн за прострочення сплати штрафу.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 21 травня 2019 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований за №502. Відповідно до пункту 1 попереднього договору за цим договором у строк до 31 червня 2020 року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру №23, загальною площею 24,2 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер :03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_1 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, електроенергії, газопостачання), у порядку та на умовах, передбачених відповідно ним та основним договором.

Пунктом 3 договору сторони домовились, що продавець зобов`язується збудувати житловий будинок до 30 червня 2020 року, в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира та зобов`язується до 30 червня 2020 року ввести житловий багатоквартирний будинок в експлуатацію, а також завести в квартиру електрику, інтернет та водопостачання.

Договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30 червня 2020 року. Ціна продажу - 297 999,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 374,00 доларів США. Ціна за 1 кв.м. становить 12 314,00 грн. Згідно з пунктом 4 попереднього договору при укладені цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 297 899,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 370,00 доларів США.

Залишок суми покупець зобов`язалась сплатити під час підписання основного договору. Крім того, представник позивача зазначає, що положеннями пункту 5 попереднього договору сторони обумовили, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови, як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 297 899,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 370,00 доларів США протягом одного місяця та додатково сплатити штраф у розмірі 10% від зазначеної суми.

Сума, що підлягає поверненню, визначається за середнім курсом комерційних банків України долару США на день повернення.

В позові зазначено, що основний договір купівлі-продажу квартири у строк, встановлений попереднім договором між сторонами, не укладено. Представник позивача зазначає, що земельна ділянка кадастровий номер :03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на якій мав бути збудований будинок, попередній договір придбання квартири, який укладено між сторонами, 03 вересня 2019 року відчужено продавцем іншій особі - ОСОБА_4

22 травня 2020 року позивачка зверталась до відповідача із заявою про повернення сплаченого нею авансу та сплати штрафу за порушення умов договору, з альтернативною пропозицією укладення договору купівлі-продажу квартири в іншому об`єкті забудовника, із подібними характеристиками квартири, придбання якої оговорювалось у вищезазначеному попередньому договорі, який був би зданим в експлуатацію, з можливістю ремонту і заселення у квартиру.

Таким чином, станом на 30 липня 2021 року стороною відповідача не повернуто позивачу авансовий платіж, сплачений нею за попереднім договором, не сплачено штраф за порушення умов попереднього договору, а також не запропоновано укладення договору купівлі-продажу квартири в іншому об`єкті забудовника з подібними характеристиками квартири, придбання якої оговорювалось у попередньому договорі, а відтак позивачка змушена звертатись до суду за захистом своїх порушених прав на повернення авансового платежу, сплати штрафу за невиконання договірних зобов`язань та сплати 3 % річних від простроченої суми у якості плати за користування відповідачем утримуваними ним коштами позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аванс в розмірі 305 625,60 грн, що станом дату звернення до суду з позовом згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 11 370,00 доларів США, штраф в розмірі 30 562,56 грн, що станом на дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 137,00 доларів США, 3 % річних - 9 133,15 грн за прострочення повернення авансового платежу та 913,31 грн за прострочення сплати штрафу, судовий збір в сумі 3 462,35 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 750 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних втмог.

Скарга обґрунтована тим, що позивач не надав допустимих доказів на підтвердження настання обставин, викладених у пункті 5 Договору, і після настання яких у відповідача виник обов`язок повертати аванс позивачу.

Окрім того, позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач ухилився від укладання основного договору, як і не надав доказів того, що наявна заборона на продаж майна продавцем, об`єкт будівництва визнано незаконно збудованим, з порушенням чинних норм.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку поданій заяві позивача від 22.05.2020 року, а саме, що позивач звернувся із заявою від 22.05.2020 року до закінчення строку обумовленого Договором, що підтверджує не бажання саме позивача укласти з відповідачем до 30.06.2020 року основний договір, але аж ніяк не ухилення відповідача від укладання основного договору.

Заява позивача від 22.05.2020 року підтверджує, що останній сам ухилився від укладання основного договору.

Також зазначає, що позивач та відповідач обумовили у договорі еквівалент в іноземній валюті вартість квартири за основним договором, а відтак стягнення судом першої інстанції 3% річних з відповідача нарахованих на еквівалент у іноземній валюті є безпідставним та не враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року (справа №296/10217/15-ц) щодо застосування норми права - частини 2 статті 625 ЦК України.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу вищевказаної квартири.

При цьому викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що будівництво вищевказаного багатоквартирного будинку не лише розпочате, а й триває, не підтверджені жодними доказами, отже можливість укладання основного договору в майбутньому відсутня.

Разом з тим, суд зазначав, що позивачу стало відомо, що 03 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1010 га, за кадастровим номером :03:006:0032, цього ж дня право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 .

За змістом цього договору покупець заявляє, що відчужена земельна ділянка візуально оглянута ним до посвідчення даного договору і будь-яке будівництво, у тому числі самочинне, на земельній ділянці відсутнє.

Таким чином, відповідачем було порушено зобов`язання, визначені умовами попереднього договору, щодо обов`язку збудувати та ввести в експлуатацію житловий будинок до 30 червня 2020 року та не пізніше цієї дати укласти нотаріально посвідчений основний договір купівлі-продажу визначеної в попередньому договорі квартири.

Тому, виходячи з умов п.5 попереднього договору, позивачем заявлена до стягнення сума авансу в розмірі 305 625,60 грн, що станом дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 11 370,00 доларів США, та штраф в розмірі 30 562,56 грн, що станом на дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 137 доларів США. Також позивачем заявлено до стягнення 3 % річних: 9 133,15 грн - за прострочення повернення авансового платежу та 913,31 грн - за прострочення сплати штрафу, які підлягають до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом установлено, що 21 травня 2019 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (далі - попередній договір) (а.с.5).

Відповідно до п.1 попереднього договору у строк до 30 червня 2020 року продавець зобов`язується передати у власність покупця, з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 24,2 кв.м, в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - :03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_1 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, електроенергії, газопостачання) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

У п.3 попереднього договору сторони домовились, що продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - :03:006:0032, що знаходиться в АДРЕСА_1 житловий будинок до 30 червня 2020 року, в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира; квартира АДРЕСА_1 в житловому будинку згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на другому поверсі і буде передана покупцю по основному договору в наступному вигляді: електричні схеми будуть зібрані в розподільчих коробках, буде встановлено лічильники холодної води та електрики, буде заведена електрика та Інтернет в квартиру, встановлені двокамерні склопакети на вікна, балкон з семикамерного профілю. Буде встановлено запорну арматуру на вводах води, встановлено електричний агрегат на опалення та бойлер для обігріву води. Вхідні двері в квартиру сталеві. Продавець зобов`язується до 30 червня 2020 року ввести житловий багатоквартирний будинок в експлуатацію, завести в квартиру електрику, Інтернет та водопостачання. Договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.06.2020 року.

Встановлено, що 30 червня 2020 року ціна продажу - 297 999,00 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 11 374,00 доларів США.

За п.4 попереднього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 297 899,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 370,00 доларів США. Залишок суми у розмірі 100,00 грн покупець зобов`язується сплатити під час підписання основного договору.

Відповідачем не заперечується факи отримання ним від позивача передоплати у вигляді авансу в розмірі 297 899,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 370,00 доларів США.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Умовами попереднього договору визначено та відповідач зобов`язався збудувати багатоквартирний будинок, ввести його в експлуатацію до 30 червня 2020 року та не пізніше цієї дати основний договір має бути нотаріально посвідчений.

Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

За змістом положень ч.1-3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно з п.5 попереднього договору сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливість ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 297 899,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 11 370,00 доларів США на протязі одного місяця та додатково сплатити штраф у розмірі 10% від зазначеної суми. Сума, що підлягає поверненню визначається за середнім курсом комерційних банків України долару США на день повернення авансового платежу.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу вищевказаної квартири.

При цьому викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що будівництво вищевказаного багатоквартирного будинку не лише розпочате, а й триває, не підтверджені жодними доказами, а тому можливість укладання основного договору в майбутньому відсутня.

Встановлено, що позивачу стало відомо, що 03 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1010 га, за кадастровим номером :03:006:0032, копія якого долучена до позовної заяви (а.с.9). Цього ж дня право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с.7)

За змістом цього договору покупець заявляє, що відчужена земельна ділянка візуально оглянута ним до посвідчення даного договору, будь-яке будівництво, у тому числі самочинне, на земельній ділянці відсутнє.

Виходячи з наведеного, відповідачем було порушено зобов`язання, визначені умовами попереднього договору, щодо обов`язку збудувати та ввести в експлуатацію житловий будинок до 30 червня 2020 року та не пізніше цієї дати укласти нотаріально посвідчений основний договір купівлі-продажу визначеної в попередньому договорі квартири.

Згідно умов п. 5 попереднього договору, позивачем заявлена до стягнення сума авансу в розмірі 305 625,60 грн, що станом дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 11 370,00 доларів США, та штраф в розмірі 30 562,56 грн, що станом на дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 137,00 доларів США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 травня 2021 року у справі №754/8160/16-ц, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За офіційним курсом Національного банку України станом на дату складання позовної заяви, 1 долар США становив 26,88 грн, отже 11 370,00 доларів США дорівнювало 305 625,60 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума авансу в розмірі 305 625,60 грн, що станом дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 11 370,00 доларів США, та штраф в розмірі 30 562,56 грн, що станом на дату звернення до суду з позовом, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 137,00 доларів США.

Також позивачем заявлено до стягнення 3 % річних: 9 133,15 грн - за прострочення повернення авансового платежу та 913,31 грн - за прострочення сплати штрафу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 (провадження № 14-727цс19).

Отже, відповідно до ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що сума 3% річних від простроченої суми неповернутого авансу та не несплаченого штрафу, згідно ст.625 ЦК України, виходячи з сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, за період від 01 серпня 2020 року до 30 липня 2021 року становить:

9 133,15 грн - 3% річних від простроченої суми неповернутого авансу та 913,31 грн - 3% річних від простроченої суми штрафу.

Посилання відповідача на те, що вказані суми не підлягають стягненню, оскільки матеріали справи не містять доказів надіслання позивачем відповідачу вимоги про повернення авансового платежу та 10% він нього, суд вірно вважав безпідставними, оскільки умовами п.5 попереднього договору передбачений обов`язок продавця повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця та додатково сплатити штраф у розмірі 10% від зазначеної суми, у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, тобто до 30 червня 2020 року.

При цьому попередній договір не містить умови щодо попереднього направлення продавцю вимоги про сплату цих сум.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з наведеного, та приймаючи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов вірного висновку про наявність визначених законом підстав для повного задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 3 462,35 грн.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

За ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

За ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч.2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Судом встановлено, що 26 липня 2021 року між адвокатом Диким Ю.О. та ОСОБА_2. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги (а.с.74-76).

Відповідно до змісту п.3.1. цього договору вартість надання правничої допомоги визначається в додатку №1 до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору.

Плата за надання правничої допомоги за цим договором здійснюється клієнтом в п`ятиденний строк з моменту направлення/вручення адвокатом відповідного рахунку клієнту. За згодою сторін, при представництві інтересів клієнта в судах України, також допускається оплата правової допомоги за цим договором протягом п`ять днів з дня ухвалення відповідного судового рішення у справі за участі клієнта (п.3.2. договору).

Підпунктом 3.3. договору визначено, що розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі в національній валюті України на поточний банківський рахунок вказаний у цьому договорі та/або акті про надання правової допомоги, якщо інше не встановлено договорами/угодами до нього.

На підтвердження факту надання адвокатом клієнту правової допомоги по мірі її надання сторони складають та підписують акт про надання правової допомоги (п.3.4. договору).

Цього ж числа адвокатом Диким Ю.О. та ОСОБА_2. підписано додаток №1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 26 липня 2021 року, в якому сторони погодили вартість правничої допомоги за кожним її видом. (а.с.77)

На підставі вищевказаного договору видано Ордер серії АА №0012326 на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Диким Ю.О. (а.с.20).

Як вбачається з акту приймання-здачі наданої правничої допомоги за договором про надання правової (правничої) допомоги від 26 липня 2021 року, від 16 лютого 2022 року, адвокат надав, а клієнт прийняв правову (правничу) допомогу у справі 755/13086/21 в обсягах, зазначених у таблиці: вивчення та аналіз первинної документації клієнта для побудови правової позиції, надання правової інформації, консультації і роз`яснень правових питань - 1 год 30 хв, вартість - 1 500,00 грн; підготовка та подання до суду позовної заяви - 3 год 30 хв, вартість - 5 250,00 грн; підготовка та подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог - 0 год 40 хв, вартість - 466,40 грн; підготовка та подання до суду заяви про забезпечення позову - 2 год 30 хв, вартість - 2 250,00 грн. Загальна вартість наданої адвокатом правової (правничої) допомоги складає 9 466,40 грн. (а.с.78)

Згідно меморіальних ордерів від 05 липня 2022 року та від 14 листопада 2022 року, ОСОБА_2. здійснено оплату згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 26 липня 2021 року в розмірі 3 600 грн та 1 500 00 грн відповідно (а.с. 80, 81).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року), необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Наведені в акті кількість витраченого адвокатом часу на вивчення та аналіз первинної документації клієнта для побудови правової позиції, надання правової інформації, консультації і роз`яснень правових питань, підготовку та подання до суду позовної заяви та загальна вартість цих послуг - 6 750,00 грн (1 500,00 грн + 5 250,00 грн), виходячи з умов договору (додаток №1), відповідає критерію розумного розміру судових витрат на правничу допомогу в даній справі, та визнається судом справедливою до відшкодування іншою стороною.

Проте, суд вірно зазначав, що виходячи з наведених вище критеріїв, суд не розцінює як неминучі та необхідні витрати адвокатом часу на підготовку та подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.27-28, 35-36), оскільки ця заява не є заявою про збільшення позовних вимог в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, адже в ній наведені витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу, стягнення яких не є вимогами позовної заяви, а є судовими витратами, як це визначено в ст.133 цього кодексу. При цьому, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи має бути наведений саме в позовній заяві, отже адвокат не був позбавлений можливості викласти вимогу про їх стягнення в позовній заяві.

Тому не підлягали компенсації за рахунок іншої сторони наведені в акті витрати в сумі 466,40 грн за підготовку та подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог.

В матеріалах справи наявна заява представника позивача про забезпечення позову, в якій адвокат просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку та заборони відповідачу, а також відповідним органам та суб`єктам вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно земельної ділянки (а.с.40-41).

Разом з тим, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року відмовлено в задоволені заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Дикого Ю.О. про забезпечення позову (а.с.52-54).

Тому, суд першої інстанції вірно не вбачав підстав для компенсації відповідачем 2 500 грн за підготовку та подання вищевказаної заяви.

Враховуючи викладене, а також те, що позов задоволено, а умови договору містять відкладальну обставину щодо оплати послуг адвоката - протягом п`яти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, виходячи із критеріїв неминучості, співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена представником позивача сума є надмірною, отже розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, вірно визначено судом в сумі 6 750 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: