Справа № 195/1905/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
31.01.2024 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Дєєвої Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томаківка в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Представник позивачки обґрунтовує позовні вимоги тим, що 11 червня 2002 року між позивачкою у справі ОСОБА_1 та відповідачем у справі ОСОБА_2 , як членами Української Товарної біржі згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», було укладено біржовий договір купівлі продажу нерухомості, житлового будинку, (далі Договір), розташованого в АДРЕСА_1 .
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області 07.02.2020 року по справі № 195/1871/19 визнано дійсним договір купівлі - продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер № 217375 від 11.06.2002 р., який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано на Марганецькій філії Товарної біржі «Українська» від 24.05.2002.
Відповідно до зазначених договору купівлі - продажу ОСОБА_3 та рішення суду позивачка зареєструвала за собою право власності на житловий будинок.
Після чого, як власник зазначеного нерухомого майна, позивачка вирішила реалізувати своє право щодо розпорядження ним та продати житловий будинок. Проте тільки зараз з`ясувалося, що присадибна земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, на праві власності належить колишньому власнику домоволодіння: ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 020149.
Представник позивачки, керуючись статтею 377 ЦК України, звернувся до суду з вищевказаними позовними вимогами, а також зазначає, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.
Ухвалою судді 18.12.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, з повідомленням сторін.
Представник позивача ОСОБА_4 подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження матеріалами справи, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини.
Судом встановлено, що 11 червня 2002 року між позивачкою у справі ОСОБА_1 та відповідачем у справі ОСОБА_2 , як членами Української Товарної біржі згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», було укладено біржовий договір купівлі продажу нерухомості, житлового будинку, (далі Договір), розташованого в АДРЕСА_1 .
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області 07.02.2020 року по справі № 195/1871/19 визнано дійсним договір купівлі - продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер № 217375 від 11.06.2002 р., який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано на Марганецькій філії Товарної біржі «Українська» від 24.05.2002 (а.с.7).
Як власник зазначеного нерухомого майна, позивачка вирішила реалізувати своє право щодо розпорядження ним, однак присадибна земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, на праві власності належить колишньому власнику домоволодіння: ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 020149 (а.с.10).
Згідно змісту зазначеного Державного акту земельна ділянка розташована на території: АДРЕСА_1 , площею 0,2500 гектарів, передана для обслуговування жилого будинку, господарських споруд та згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки розташована під домоволодінням і відповідно призначена для його обслуговування.
Перебування присадибної земельної ділянки у фактичному володінні та користуванні позивача з 2002 року підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 01.09.2021 року у житлового будинку та присадибній земельній ділянці, розташованих за адресою проживання позивача: АДРЕСА_1 , складеним депутатом Мирівської сільської ради (а.с.12).
За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Аналогічне положення закріплене статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Відповідний висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 сформульовано висновки про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
На сьогоднішній день позивачка користується зазначеною земельною ділянкою як власник домоволодіння, розташованого на ній, що не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб.
Право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 356941961 від 04.12.2023 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстровано (а.с.13).
У відповідності до ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з експертним висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна ринкова вартість житлового будинку станом на 03.12.2023 року складає 27 000,00 гривень (а.с.16).
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі, відповідач відзив на позов не надав.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак позивач просить суд не стягувати з відповідача на свою користь судовий збір, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4,9, 83, 229, 235, ч.2 ст. 247, 258, 259, 265, 268, 274, 280-284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку - задовольнити.
Сплачений у справі ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн. залишити в дохід держави, звільнивши від відшкодування таких витрат ОСОБА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.
Суддя: Л. А. Кондус