ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/3927/23

провадження № 22-ц/4809/231/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2023 року у складі головуючого судді Кулінки Л. Д.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

22.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , з належної на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 06 вересня 2021 року №896, зареєстрованого 06.09.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Квартиру придбав з прилюдних електронних торгів, проведених Державним підприємством «Сетам», з реалізації арештованого нерухомого майна, яка належала ОСОБА_3 .

Зазначав, що до реалізації на прилюдних торгах квартири у ній ОСОБА_3 не проживав, помешкання займала його мати - ОСОБА_2 , і до теперішнього часу, належну позивачу на праві приватної власності квартиру не звільнила.

Колишнім власником квартири ОСОБА_3 було оспорене в судовому порядку право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Справа №404/7738/21, за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу їх проведення, акта про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності розглянута судами першої та апеляційної інстанції. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 04 квітня 2023 року по справі № 404/7738/21 прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Постанова апеляційного суду набрала законної сили в день її прийняття.

Вказує, що не зважаючи на рішення апеляційного суду відповідачка, яка є матір`ю колишнього власника ОСОБА_3 , продовжує проживати в квартирі, на письмову вимогу про звільнення в строк до 10 травня 2023 року квартиру не звільнила.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2023 року позов задоволено.

Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачу на праві приватної власності належить спірна квартира, в свою чергу право власності колишнього власника спірного майна ОСОБА_3 припинилось, отже відповідно і у членів сім`ї колишнього власника, до яких входить ОСОБА_2 втрачено право користування жилими приміщенням, наразі відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у вільному володінні та користування майном, яке належить йому на праві власності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Представник відповідачки адвокат Боруш А. О. подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Звернув увагу, що ОСОБА_2 , яка належить до членів сім`ї власника ОСОБА_3 , безперервно та постійно проживає у зазначеній квартирі з 03.11.2006, що позивачем не оспорюється.

ОСОБА_3 придбав відповідну квартиру 23.10.2006, тобто ще до укладення кредитного договору 03.04.2007, виконання зобов`язання якого забезпечене іпотекою. Матеріалами справи підтверджується, що спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, ОСОБА_3 був власником житлового приміщення на момент укладення кредитного договору.

Стороною позивача не доведено жодними належними, допустимими та достатніми доказами, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів.

При розгляді зазначеної категорії справ визначальним є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно.

У разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 2 статті 39 та/або частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини 2 статті 109 ЖК УРСР.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позичених коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №297/2277/19.

Також вказує, що коли позивач набув права власності на спірну квартиру відповідачка проживала в ній досить тривалий час та була зареєстрована за адресою даної квартири, а тому не втратила право проживання в квартирі, а сам по собі факт набуття права власності позивачем на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачкою, не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Тому, відповідачка не може бути виселена зі спірної квартири з зазначених у позові підстав.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Представник відповідача адвокат Боруш А. О. подав заяву про розгляду справи без його участі (а.с.93).

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 273505862 від 06.09.2021 та копії свідоцтва від 06 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І. А., зареєстрованого в реєстрі за № 896, ОСОБА_1 на праві власності належить майно вартістю 161517,30 грн, що складається з однокімнатної квартири за номером АДРЕСА_2 (а.с.4-5).

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 06 грудня 2023 року, скасовано рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 листопада 2022 року (справа №404/7738/21) та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Шмалько Олександра Олександрович, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про визнання недійсними електронних торгів, протоколу їх проведення, акта про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності. Знято арешт з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 19 жовтня 2021 року (а.с.6-10).

03 травня 2023 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , повідомлення про те, що ОСОБА_2 в строк до 10 години, 10 травня 2023 року необхідно виселитися з квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, позивача, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначене кореспондується зі статтею 321 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden»), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено що, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Норами частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статтей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14, в постанові від 15 серпня 2018 року за результатами розгляду справи № 595/1271/16-ц.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Встановлено, що позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на прилюдних торгах відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 47 Закону України «Про іпотеку» (а.с.4).

Відповідачка проживала і була зареєстрована у спірній квартирі на час проведення прилюдних торгів, про що був обізнаний ОСОБА_1 .

Згідно інформації ВОМІ про реєстрацію місця проживання, наданої на запит Кіровського районного суду м. Кіровограда, ОСОБА_2 з 03.11.2006 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.15).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України таке постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та виселяючи ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житла з тих підстав, що позивач є власником житла, в свою чергу право власності колишнього власника спірного майна ОСОБА_3 припинилось, отже відповідно і у членів сім`ї колишнього власника, до яких входить відповідачка, суд всупереч вимогам частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Встановлено й не спростовано позивачем, що спірна квартира придбана колишнім власником ОСОБА_3 23.10.2006, а кредитний договір, фінансові зобов`язання за яким забезпечено іпотечним майном - квартирою АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 і АТ «Райфайзен Банк Аваль» укладено 03.04.2007.

Позивачем заявлено вимогу про виселення відповідачки без надання іншого житла зі спірної квартири, яка була предметом іпотеки.

Матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, тому відповідачка не може бути виселена без надання іншого постійного житлового приміщення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1610,40 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.73).

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 вересня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення залишити без задоволення.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1610,40 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник