Провадження № 4-с/357/8/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Мартиненко Є. Є.,

за участі представника скаржника Захарчук І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича,-

В С Т А Н О В И В :

23 січня 2024 року на адресу суду надійшла скарга ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця, відповідно до якої останній простить суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 73460458; визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича від 28 листопада 2023 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 73460458 з примусового виконання виконавчого листа № 1003/10345/12 від 20 червня 2013 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Скарга обґрунтована тим, що скаржник через застосунок «Дія» 29 листопада 2023 року отримав постанову приватного виконавця Валявського О.А. від 28 листопада 2023 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 74360458 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області № 1003/10345/12 від 20 червня 2013 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитом в розмірі 1 407 656,28 грн. Засобами поштового зв`язку постанову про відкриття провадження скаржник не отримував. У постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено адресу боржника: АДРЕСА_1 , хоча боржник проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження у справі відкрито не за місцем реєстрації боржника, дії та рішення приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є протиправними.

23 січня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М.

26 січня 2024 року ухвалою судді скаргу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вказаною узвало витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. копію матеріалів виконавчого провадження №ВП 73460458. Судовий розгляд у справі призначено на 02 лютого 2024 року.

29 січня 2024 року на адресу суду від приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. надійшли к копіях матеріали витребуваного судом виконавчого провадження та відзив на скаргу, згідно з яким останній просить суд відмовити в задоволенні скарги у повному обсязі.

Відзив на скаргу обґрунтовано тим, що відповідно до виконавчого листа № 1003/10345/12 від 20 червня 2013 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, адреса проживання боржника зазначена: АДРЕСА_1 , що територіально відносить до виконавчого округу Київської області. Приватний виконавець на стадії прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження не має можливості та не зобов`язаний перевіряти відомості щодо місцезнаходження та місце проживання боржника та не має права ставити під сумнів відомості зазначені у виконавчому документі. Боржник не надав доказі зміни місця проживання. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем можуть вчинятися ним на всій території України.

В судовому засіданні 02 лютого 2024 року представник скаржника скаргу на дії приватного виконавця підтримав у повному обсязі просив суд задоволити скаргу в повному обсязі з підстав викладених у ній. Крім цього, представник скаржника в судовому засдіанні доповнив свою скаргу на дії та рішення приватного виконавця тим, що стягувач пропустив строк на пред`явлення виконавчого документа для виконання, так як виконавчий лист суду було видано у 2012 році, а приватний виконавець відкрив виконавче провадження лише у 2023 році.

Приватний виконавець та стягувач у виконавчому провадженні в судове засідання не з`явилися, про день, час ста місце судового розгляду повідомлені судом своєчасно та належним чином. Приватний виконавець Валявський О.А. скористався своїм правом на подачу відзиву на скаргу.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

12 грудня 2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі № 1003/10345/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марвін Банк» заборгованості в розмірі 1893353 грн. відповідно до виконавчого листа боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

27 лютого 2020 року Макарівським районним відділом державної виконавчої служби ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документа за виконавчим листом № 1003/10345/12 у зв`язку з тим, що 26 лютого 2020 року до відділу надійшла заява стягувача ПАТ «МТБ Банк» про бажання залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу.

28 листопада 2023 року до приватного виконавця виконавчого округу Київської області надійшла заява стягувача ПАТ «МТБ Банк» про примусове виконання рішення за виконавчим листом у справі № 1003/10345/12. У вказаному листі зазначено адресу боржника ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

28 листопада 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. відкрито виконавче провадження ВП № 73460458 за виконавчим листом у справі № 1003/10345/12. Цього ж дня приватним виконавцем направлено на адресу, зазначену виконавчому листі повідомлення боржнику про відкриття виконавчого провадження.

28 листопада 2023 року приватним виконавцем Валявським О.А. винено постанови про: розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; стягнення з боржника основної винагороди; арешт коштів боржника; арешт майна боржника.

Відповідно до наданої скаржником копії паспорта громадянина України, останній з 30.10.2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

В частині відкриття виконавчого провадження поза межами виконавчого округу.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга - третя статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України частина друга статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 431 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті четвертої Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи стягувана та боржника, а також резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Згідно з частиною 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи. Так само відповідно до частини першої статті 168 ЦПК у судовому наказі зазначаються, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) стягувана і боржника.

У статті 175 ЦПК передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи. Аналогічна вимога висувається до змісту інших процесуальних документів, що подається учасниками справи: відзиву (стаття 178 ЦПК), відповіді на відзив (стаття 179 ЦПК), заперечення (стаття 180 ЦПК), пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (стаття 181 ЦПК), письмової заяви, клопотання, заперечення (стаття 183 ЦПК).

Стаття 131 ЦПК містить обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження): учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Таким чином, вимога про зазначення місцезнаходження (для юридичних осіб) або місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) проходить через цілу низку процесуальних документів - як тих, що надаються сторонами, так і тих, що ухвалюються судом. З огляду на обов`язок суду щодо належного повідомлення учасників справи про судові засідання та належне направлення процесуальних документів, можна стверджувати, що суд тримає під контролем відповідність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) учасників справи.

Отже, завдяки зазначеним вище вимогам процесуального закону та за умови належного виконання процесуальних обов`язків й незловживання учасниками судового процесу процесуальними правами презюмується правильність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача, що зазначені у виконавчому документі, який видається судом. З урахуванням викладеного, немає підстав вимагати від виконавця здійснення додаткової перевірки інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувана під час відкриття виконавчого провадження.

Водночас перед прийняттям виконавчого документа, пред`явленого до виконання, виконавець має упевнитись, що адреса місцезнаходження, місця проживання (перебування) боржника належить до території виконавчого округу приватного виконавця.

Лише якщо виконавчий документ пред`явлено стягувачем не за місцем виконання (тобто місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника, зазначене у виконавчому документі, є таким, що не може бути місцем виконання для виконавця, якому пред`явлено виконавчий документ) виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувану (пункт 10 частина четверта статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Закон не містить норми, що встановлює безпосередньо обов`язок виконавця перевірити інформацію про місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) сторін виконавчого провадження.

Якщо інформація про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника, що міститься у виконавчому документі не викликає сумнівів в її достовірності, виконавець не має підстав для перевірки цієї інформації.

При цьому, чинним законодавством України не передбачений обов`язок приватного виконавця перевіряти зареєстроване місце проживання боржника на стадії відкриття виконавчого провадження».

У даній справі, стягувач в заяві про примусове виконання рішення суду місце проживання боржника зазначив АДРЕСА_1 , така ж сама адреса була зазначена у виконавчому листі, виданому Білоцерківським міськрайонним судом Київської області20 червня 2013 року у справі № 1003/10345/12, на підставі якого приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Отже, приватний виконавець не зобов`язаний був перевіряти місце проживання боржника при вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду № 242/3831/19 від 30 березня 2023 року та № 211/4347/15-ц від 27 липня 2023 року.

В частині пропуску строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною другою статті 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Крім цього за змістом частини першої статті 129-1 Конституції України, якій кореспондують приписи статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Також частинами четвертою та п`ятою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Отже, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Норми закону щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебувають у системному зв`язку із застосуванням норм, що регулюють завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.

Так пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 та від 31 березня 2015 року №1-рп/2015 вказав на те, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Неодмінним елементом принципу верховенства права є юридична визначеність, яка вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини. Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване. Юридичною визначеністю обумовлюється втілення легітимних очікувань, тобто досягнення бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки (Рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 №3-р(І)/2019).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 24 квітня 1990 року у справі «Круслен проти Франції» та у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Фельдман проти України (№ 2)» зазначив, що згідно з критерієм якості приписи права мають бути доступними для заінтересованої особи, яка могла б передбачати наслідки їх застосування щодо себе, та не суперечити принципові верховенства права.

Відповідно до позиції ЄСПЛ принцип юридичної визначеності є одним з основних складових верховенства права (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

Так, частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом; Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; юридичну особу - боржника припинено; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

Крім цього, частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Тлумачення даних норм свідчить про те, що на стягувача, як сторону виконавчого провадження, покладається обов`язок контролю за дотриманням ним строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, а після пред`явлення виконавчого документа до виконання саме на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця покладається обов`язок перед відкриттям виконавчого провадження перевірити виконавчий документ на предмет його допустимості до виконання, тобто чи відповідає він вимогам встановленим Законом України «Про виконавче провадження» для відкриття виконавчого провадження.

Крім цього у рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року також зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

Також ЄСПЛ вказує на те, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Так ПАТ «МТБ Банк» реалізовуючи своє право на стягнення з боржника заборгованості звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. із відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження та виконавчим листом в межах строку встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», який в свою чергу дійшов висновку про можливість відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 та виніс відповідну постанову. В даній заяві представник банку посилався на те, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України» Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ введено воєнний стан Україні, отже строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються.

Отже, в ПАТ «МТБ Банк» виникли правомірні очікування реалізації свого права на стягнення з боржника заборгованості та впевненість в тому, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання перервався, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, винесенням приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А.28 листопада 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 73460458, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МарфінБанк» заборгованості за кредитним договором строк пред`явлення ПАТ «МТБ Банк» виконавчого документа до виконання перервався.

Відтак винесена привтаним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. постанова про відкриття виконавчого провадження від 28 листопада 2023 року з виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 1003/10345/12 є правомірною.

Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду № 0818/5197/2012 від 23 листопада 2023 року.

За таких обставин суд вважає, що підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. від 28.11.2023 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 73460458 відсутні.

Керуючись ст. 260-261, 447-453 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича від 28 листопада 2023 року року про відкриття виконавчого провадження ВП № 73460458 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя М. М. Бебешко