ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1039/24 Справа № 175/1554/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пашніної Анни Володимирівни на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у цивільній справі №175/1554/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNG0GK00005639 від 31.08.2005 року у розмірі 57 775,15 доларів США, що за курсом 22,07 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.07.2015 року становить 1 275 097,56 грн та яка складається з: заборгованості за кредитом: 26 737,69 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом: 13 219,10 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом: 1 056,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором: 16 762,36 доларів США, а також судовий збір у розмірі 3 654,00 грн (т. 2 а.с. 6).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк» пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань у розмірі 10 000, 00 (десять тисяч) гривень.

В інший частині рішення, залишено без змін (т. 2 а.с. 34, 36-39).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через представника ОСОБА_2 , відхилено.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року, залишено без змін (т. 2 а.с. 119-120).

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року за нововиявленими обставинами, в якій просила переглянути рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року по цивільній справі №175/1554/14-ц за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 2 а.с. 160-162).

В обгрунтування заяви заявник посилався на те, що у 2016 році звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про визнання кредитного договору №DNG0GK00005639 від 31.08.2005 року та додаткової угоди до нього від 20.07.2012 року недійсними.

06 лютого 2017 року у цивільній справі №175/480/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору №DNG0GK00005639 від 31.08.2005 року та додаткової угоди до нього від 20.07.2012 року недійсними.

Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким було відмовлено у задоволені позову.

Не погодившись з вказаним рішенням, заявник подав апеляційну скаргу.

17 серпня 2017 року апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення у цивільній справі №175/480/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору №DNG0GK00005639 від 31.08.2005 року додаткової угоди до нього від 20.07.2012 року недійсними, яким апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 року скасовано, та визнано недійсними п. 1.1., 3.1. (відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.08.2017 року виправлено описку на п. 3.11.) кредитного договору від 31.08.2005 року та додаткову угоду до кредитного договору від 20.07.2012 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

У зв`язку визнанням недійсними п. 1.1., 3.11. Кредитного договору №DNG0GK00005639 від 31.08.2005 року та Додаткової угоди до нього від 20.07.2012 року заявник вважає за необхідне звернутись із заявою щодо перегляду рішення у справі №175/1554/14-ц за нововиявленими обставинами, оскільки визнані недійними п. 1.1. та 3.11. кредитного договору, а також додаткова угода у цілому, що безумовно є істотною для справи обставиною, що не була і не могла бути відома ОСОБА_1 на час розгляду справи.

У зв`язку з визнанням недійсними цих положень, повністю змінюється сума заборгованості, крім цього, ОСОБА_1 певний період сплачував кредит за визнаними недійсними умовами.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, відмовлено (т. 3 а.с. 86).

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Пашніна А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про перегляд про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року за нововиявленими обставинами задовольнити в повному обсязі (т. 3 а.с. 109-113).

ПАТ КБ «Приватбанк» не скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник у поданій заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами - не являються нововиявленими і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення, оскільки їх не існувало на момент винесення рішення про стягнення заборгованості. Отже, суд приходить до висновку що зазначені вище обставини не є нововиявлені, у розумінні ч. 2 ст.423 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Пунктом 1 частини 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення, постанови або ухвали суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведеної норми процесуального права, до нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких грунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Тобто, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 06 лютого 2018 року №816/4947/14, Постанові від 13 лютого 2018 року №815/756/14, Постанові від 06 березня 2018 року у справі №484/2634/14-а та Постанові від 14 травня 2019 року у справі №826/14797/15.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка грунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також правова позиція суду в інших подібних справах. Вказане узгоджується зі правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №541/2460/16-ц.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі №69529/01 "Праведная проти Росії" (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі №19960/04 "Попов проти Молдови" (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру, (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами заявник посилається на те, що після ухвалення рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року, 17 серпня 2017 року апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення у цивільній справі №175/480/16-ц, яким визнано недійсними п. 1.1., 3.1. (відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.08.2017 року виправлено описку на п. 3.11.) кредитного договору від 31.08.2005 року та додаткову угоду до кредитного договору від 20.07.2012 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Оцінивши аргументи заявника та враховуючи вимоги закону, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вищезазначені обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими в розумінні чинного законодавства.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Більше того, жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51-52 рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24 червня 2003 року; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 "Агротехсервіс проти України"; п.п. 42-44 рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 9 червня 2011 року).

Отже, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пашніної Анни Володимирівни залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна