Справа № 643/2941/23
Провадження № 2/643/78/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бломберус С.А.,

представника позивача: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про розірвання договору та стягнення 511 000, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просить суд:

-розірвати укладений у простій усній формі між позивачем та відповідачем договір про надання послуг щодо оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості;

-стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 511 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо надання відповідачем організаційних послуг з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості. Шляхом листування у месенджерах сторони узгодили порядок дій, а саме відповідачем було надано розрахунок вартості, перелік послуг та вказано строки виконання, а позивачем вказані пропозиції були прийняті. У подальшому зі сторони позивача на виконання умов договору було здійснено ряд оплат шляхом перерахування на банківську картку відповідача. Фіксування зазначеного факту чітко прослідковується у листуванні та безпосередньо банківськими квитанціями. Так, позивачем на банківську картку відповідача перераховано 271 000, 00 грн. Окрім цього позивачем також було передано певну грошову суму готівкою, про що також позивач зазначив у листуванні, а відповідач у свою чергу не заперечує цього факту. Загальна сума коштів, яка була передана відповідачу за підключення до електромережі будівель складає 14 000 доларів США, що в перерахунку на гривню за актуальним курсом складає 511 000, 00 грн.: нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 223 800, 00 грн. (за курсом долару 27 складає 8 300, 00 доларів США), будівля у м. Ізюмі 106 000, 00 грн. (за курсом долара 27 складає 3 936 доларів США). В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач послуги позивачу так і не надав, з вересня 2022 року не відповідає на дзвінки та sms-повідомлення, сплачені позивачем кошти не повернув. У зв`язку з цим позивач просить суд розірвати укладений з відповідачем договір та стягнути з нього безпідставно набуті кошти на підставі ст. 1212 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_2 , які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою.

До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Положеннями ч. 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Надаючи оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір. Проте йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Тобто суди повинні встановити, чи є насправді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

Вирішуючи даний спір суд на підставі наданих позивачем доказів має встановити факт укладення позивачем та відповідачем договору про надання організаційних послуг з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості по АДРЕСА_1 , його істотні умови та істотне порушення відповідачем умов договору як підставу для його розірвання.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У даній справі на підтвердження факту укладення з відповідачем договору про надання організаційних послуг з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості (нежитлова будівля по АДРЕСА_1 та будівля у м. Ізюм), позивачем надано скриншоти переписки у месенджері.

Надаючи оцінку такому доказу суд зазначає, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання у конкретних відносинах.

З наданих позивачем скриншотів неможливо встановити предмет договору, зокрема чіткий обсяг організаційних послуг з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання об`єкту у м. Ізюм, а також ціну та строк дії договору, що позбавляє суд можливості дійти однозначного та беззаперечного висновку про факт досягнення сторонами всіх істотних умов договору про надання послуг.

При цьому суд виходить з того, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання у конкретних відносинах.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відтак визначення часу, коли боржник має виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти запропоноване виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення цього строку є одним із проявів порушення зобов`язання.

Проте, зі змісту наданого позивачем листування неможливо чітко встановити строк, в якій відповідач повинен був виконати взяті на себе зобов`язання та надати позивачу послуги з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості.

У листуванні зазначено лише «строк виконання 3 міс», «строк виконання 4 міс», проте незрозуміло з якої саме дати необхідно відраховувати цей строк.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Разом з цим, позивач не звертався до відповідача з письмовою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що після перерахування позивачем грошових коштів звертався до відповідача з претензією щодо якості, своєчасності та повноти наданих послуг.

Відтак, суд позбавлений можливості дійти висновку що строк надання відповідачем послуг з питань оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості є таким, що настав, і, як наслідок, встановити факт істотного порушення відповідачем умов договору.

Зважаючи на обставини, про які зазначалося вище, в даному випадку відсутні підстави, які б зумовлювали розірвання договору про надання послуг, у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Свої вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 511 000, 00 грн. позивач обґрунтовує положеннями ст. 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведеної правової норми випливає, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому, положення ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 910/17643/19 зазначено, що "частину 4 статті 653 ЦК України слід розуміти так, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано обома сторонами до моменту розірвання договору, тобто якщо обидві сторони отримали зустрічне задоволення одна від одної. На це вказує використання множини у зазначеній нормі. При цьому, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо передання іншого майна, сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє. Якщо ж зобов`язання з договору було виконано лише однією стороною, то в разі розірвання договору підлягають застосуванню правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави або з підстави, яка згодом відпала (глава 83 ЦК України)".

Таким чином, сплачені грошові кошти можуть бути стягнуті з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України лише у випадку розірвання договору, проте, як зазначалось вище, судом не встановлено підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України.

При цьому суд зазначає, що згідно наданих суду банківських квитанцій позивач перерахував не 511 000, 00 грн., а лише 271 000, 00 грн. з призначенням платежу «переказ особистих коштів».

У позовній заяві позивач стверджує, що за підключення до електромережі будівлі по АДРЕСА_1 сума переданих відповідачу коштів складає 223 800, 00 грн., за будівлі у м. Ізюм 106 000, 00 грн., особиста позика 60 000, 00 грн.

Під час розгляду справи представник позивача зазначив, що на виконання умов договору позивачем перераховано лише 271 000, 00 грн., а інші грошові кошти у розмірі 240 000, 00 грн. були передані позивачем відповідачу у позику, про що свідчить надана переписка з месенджерів.

Однак суд зазначає, що позивачем не заявлялось вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, а грошові кошти у розмірі 511 000, 00 грн. позивач просить стягнути з відповідача саме як безпідставно набуті на підставі ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, доводи позивача про те, що частина грошових коштів була передана відповідачу як позика, яка відповідачем повернута не була, з урахуванням підстав та предмету даного позову взагалі виключають можливість стягнення цих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог про розірвання договору про надання послуг щодо оформлення договірних відносин з підключення до електропостачання нежитлових об`єктів нерухомості, і, як наслідок, у задоволенні позову про стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набутих коштів у розмірі 511 000, 00 грн. у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК Суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення 511 000, 00 грн.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

4. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 02.02.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко