Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1865/22

09 січня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: позивача-відповідача - ОСОБА_1 ,

його представника, адвоката - Капака В.М.,

відповідача-позивача - ОСОБА_2 ,

її представника, адвоката - Олексюка Л.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь завдану вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, моральну (немайнову) шкоду, в розмірі 11000 грн., а також документально підтверджені судові витрати.

11.11.2022 року відповідач ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь моральну (немайнову) шкоду у розмірі 12000 грн. та покласти на нього судові витрати за зустрічним позовом.

Згідно ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди було об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник, свої вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та просили їх задоволити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просили відмовити з підстав наведених у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 і її представник в судовому засіданні свої вимоги підтримали з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та просили їх задоволити.

Разом з тим заперечили щодо первісного позову ОСОБА_1 і просили суд відмовити в задоволенні вимог останнього, з підстав наведених у відзиві на нього (позов).

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що згідно ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.09.2022 року задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_2 , тобто відповідача-позивача по даній цивільній справі, про звільнення її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності і закриття кримінального провадження.

Звільнити її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0000281 від 26.04.2020 року відносно неї - закрито.

Крім того, даною ухвалою залишено без розгляду цивільний позов потерпілого (позивача-відповідача по даній справі) ОСОБА_1 до обвинуваченої ОСОБА_2 , зокрема про стягнення 15000 грн. моральної шкоди, спричиненої у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Разом з тим, в ході розгляду кримінального провадження №0000281 від 26.04.2020 року судом констатовано і викладено у вказаній вище ухвалі, що 25.04.2020 року близько 14 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 , на межі господарств між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на грунті довготривалих неприязних відносин розпочався словесний конфлікт, в ході якого остання вирішила спричинити тілесні ушкодження потерпілому.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, обвинувачена (відповідач-позивач) ОСОБА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, нанесла один удар господарськими вилами в ділянку живота потерпілого (позивача-відповідача) ОСОБА_1 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді подряпини передньої стінки живота, що згідно висновку судово-медичної експертизи №203/120-Д від 25.08.2020 року відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Наведені обставини підтверджуються ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.09.2022 року, що в апеляційному порядку не оскаржувалась і 07.10.2022 року набрала законної сили, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.4-6).

Частиною 6 ст.82 ЦПК України закріплено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Викладені вище обставини, що мали місце 25.04.2020 року близько 14 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , підтвердили також допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , показання яких послідовні та логічні, а тому не викликають сумніву в їх правдивості.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , а також наданих позивачем-відповідачем пояснень в судовому засіданні, кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.125 КК України, вчиненим ОСОБА_2 , йому, як потерпілому було завдано моральної (немайнової) шкоди.

Зокрема позивач-відповідач посилається на те, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №203/120-Д від 25.08.2020 року, йому була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, що потягнуло негативні зміни у його житті, викликало негативні переживання і спогади, потребу в униканні аналогічних обставин, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту, тимчасову відстороненість від активного соціального життя через необхідність пояснювати односельцям причини виникнення такої ситуації, погіршений настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

Суд констатує, що ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.2 вказаної статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як слідує із роз`яснень, викладених у п.п.3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року за №4 (із наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В пунктах 5, 7, 9 даної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.

Суд звертає увагу, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Особа, якій завдано збитків ушкодженням здоров`я, має право на відшкодування понесених нею витрат на лікування та завданої їй моральної шкоди.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого, а також їх розмір і необхідність здійснення повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами. Такими доказами можуть бути довідки медичних закладів і фінансово-касові документи про понесення витрат.

Потерпілому також відшкодовується моральна шкода, завдана внаслідок ушкодження здоров`я. Моральна шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Преюдиційні обставини, що установлені вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності чи постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, постановлено ухвалу або прийнято постанову суду, лише в питанні чи мали місце неправомірні дії та чи вчинені вони цією особою. Ці обставини доказуванню не підлягають. Усі інші обставини повинні бути доведені учасниками справи в загальному порядку.

Ухвала Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.09.2022 року у кримінальному провадженні №348/1442/21, номер провадження 1-кп/348/133/22 щодо закриття кримінального провадження №0000281 від 26.04.2020 року і звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності, є обов`язковою для суду в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони даною особою.

З огляду на приписи ч.6 ст.82 ЦПК України, ті обставини, що ОСОБА_2 умисно спричинила потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді подряпини передньої стінки живота, що згідно висновку судово-медичної експертизи №203/120-Д від 25.08.2020 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, доказуванню не підлягають.

З наведених підстав, суд не бере до уваги посилання сторони відповідача-позивача на відсутність доказів вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України відносно ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, саме ОСОБА_2 зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану нею ОСОБА_1 за умисне спричинення легких тілесних ушкоджень.

Беручи до уваги раніше наведені документальні докази, висновки суду про винуватість відповідача-позивача, суд вважає, що протиправними діями ОСОБА_2 було заподіяно моральну шкоду ОСОБА_1 , внаслідок чого останній переніс моральні страждання, а саме: позивач-відповідач змушений був звертатися для захисту своїх порушених прав та інтересів в різні державні інстанції, переживав внаслідок погіршення стану здоров`я.

На переконання суду, встановлені та наведені вище обставини не спростовані в ході судового розгляду стороною відповідача-позивача по даній справі, а тому у суду відсутній обгрунтований сумнів щодо їх достовірності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача-відповідача, характер та обсяг його страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав останній, ступінь вини відповідача-позивача та її матеріальний стан, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Беручи до уваги роз`яснення, викладені в п.9 постанови №4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості позовних вимог, суд вважає, що достатньою грошовою компенсацією для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу-відповідачу спричиненням йому легких тілесних ушкоджень з боку відповідача-позивача ОСОБА_2 , є грошова сума у розмірі 10000 грн. та вважає її достатньою для отримання ОСОБА_1 відповідної сатисфакції, а не збагачення за рахунок відповідача-позивача.

В решті вимог позову ОСОБА_1 в цій частині, на переконання суду, слід відмовити.

Відносно позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Із зустрічного позову ОСОБА_2 вбачається, що 25.04.2020 року близько 14 год. вона поралась по господарству на своєму подвір`ї, що по АДРЕСА_2 . В цей час, неподалік від неї, на своїй земельній ділянці працював ОСОБА_1 , який є її сусідом і в подальшому між ними виник словесний конфлікт, в ході якого, як стверджує відповідач-позивач, останній наніс їй металевим предметом схожим на шпатель, удар по лівій руці, заподіявши тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта №119 від 27.04.2020 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У своїх вимогах відповідач-позивач вказує, що ОСОБА_1 заподіяв їй моральну шкоду, що полягає у моральних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із його неправомірними діями, яку вона оцінює в грошову виразі у розмірі 12000 грн.

Суд звертає увагу, що як на докази заподіяння тілесних ушкоджень позивачем-відповідачем, ОСОБА_2 посилається на: витяг з ЄРДР, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 25.04.2020 року, висновок експерта №119 від 27.04.2020 року, її пояснення від 25.04.2020 року та покази свідка ОСОБА_5 (а.с.40, 42, 43-44, 46-47).

Разом з тим, в ході розгляду даної справи, судом достовірно встановлено, що згідно постанови старшого дізнавача сектору дізнання Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Подольської О.В. від 06.06.2022 року, кримінальне провадження, внесене 26.04.2020 року до ЄРДР за №0000282, було закрите в зв`язку із відсутністю у діянні ОСОБА_1 складу кримінального проступку (а.с.67-68).

Таким чином, судом достовірно перевірено, що вина ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №0000282 від 26.04.2020 року, щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на яке посилається відповідач-позивач, як на підставу своїх вимог, органом досудового розслідування не встановлена, тобто не знайшла свого підтвердження винуватість позивача-відповідача у його діях відносно ОСОБА_2 .

Отже, за вказаними обставинами, що мали місце 25.04.2020 року, ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався.

Що стосується посилання відповідача-позивача на покази свідка ОСОБА_5 , суд констатує, що останній є батьком ОСОБА_2 , а тому являється заінтересованою особою у даному спорі і відповідно його свідчення викликають сумнів у їх правдивості.

Крім того, як зазначає сама ж ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві, «… словесну «перепалку» між ними могла чути дружина відповідача ОСОБА_4 з вікна будинку. Проте, через значну віддаль вона не могла бачити деталі заподіяння їй тілесних ушкоджень, а також - за яких обставин отримав ушкодження відповідач. Інших очевидців на той момент не було» (а.с.37).

Таким чином, стороною відповідача-позивача не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, які б підтверджували вимоги ОСОБА_2 .

Суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що взадоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, слід відмовити.

Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим суд констатує, що у відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15.

Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначено вище, правнича допомога надавалась позивачу-відповідачу ОСОБА_1 адвокатом Капаком В.М. на підставі договору про надання правничої допомоги №133/2022 від 13.10.2022 року та додаткової угоди №1 від 24.03.2023 року до вказаного договору.

Згідно долучених стороною позивача-відповідача до матеріалів справи квитанції №28/2022 від 13.10.2022 року та квитанції №02/2023 від 24.03.2023 року, витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу склали 8000 грн. 00 коп.

Разом з тим, дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, складність справи та виконані адвокатом роботи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає, що з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. 00 коп.

Відносно понесених відповідачем-позивачем ОСОБА_2 судових витрат щодо надання їй правничої допомоги, суд звертає увагу, що як зазначено вище, згідно положень ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , підстави для стягнення з позивача-відповідача на користь відповідача-позивача понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України - відсутні.

На підставі наведеного, ст.ст.16, 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та жительки: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 - 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. моральних відшкодувань, спричинених внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України по кримінальному провадженні №0000281 від 26.04.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та жительки: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , - 4000 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

В решті вимог позову ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення

складено 19.01.2024 року.

Суддя Грещук Р.П.