КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/1348/20 Головуючий у суді І інстанції: Ковбасюк О.О.
провадження №22-ц/824/4289/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю та визначення частки у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позов залишити без розгляду.

19.07.2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Вітер В.М. звернувся до суду із заявою про ухвалення у справі №758/1348/20 додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року, постановленою у справі №758/1348/20, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю та визначення частки у спільному майні залишено без розгляду, а тому відповідач у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України просив вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з позивача на користь відповідача 38 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.08.2023 року та залишити без розгляду заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення. Крім того просила суд апеляційної інстанції, в разі не залишення без розгляду заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення, зменшити розмір витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від заявленої відповідачем суми таких витрат (38000 грн), а саме до 3800 грн.

Доводи апеляційної скарги (з урахування доповнень до апеляційної скарги) обгрунтовані тим, що позовна заява по суті судом не розглядалась, основне рішення, яким би було вирішено спір про право, суд у справі не ухвалював. Тому скаржниця вважає, що питання про розподіл судових витрат суд мав вирішити ухвалою суду (додатковою ухвалою), прийнятою згідно ч.3 ст.257 ЦПК України, а не шляхом ухвалення додаткового рішення.

Вважає також, що оскільки відповідач у своїй заяві про ухвалення додаткового рішення просив вирішити питання про розподіл судових витрат в неналежний спосіб (постановити додаткове рішення у випадку, коли відсутнє основне рішення), то така заява не могла бути задоволена, а підлягала залишенню без розгляду/

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що зі змісту опису наданих послуг, наведених в акті приймання-передачі наданих послуг від 13.07.2023 року Договору про надання правничої допомоги № 216 від 06.02.2023 року, встановлюється, що фактично надавались послуги, які дублюють одна одну, які штучно поділені з метою штучного збільшення суми рахунку. Зокрема, проведення консультації 05.02.2023 року, 16.03.2023 року, 06.06.2023 року неможливе без визначення законодавства та аналізу судової практики та без формування правової позиції.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що договір з адвокатом ОСОБА_2 уклала лише 06.02.2023 року, але в детальному описі витрат на правову допомогу зазначається усна консультація 05.02.2023 року, тобто до укладення договору. Тому на переконання скаржниці, включення до детального опису вартості послуг адвоката за 05.05.2023 року безпідставне.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зокрема звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідач подав клопотання про зменшення заявлених позивачем судових витрат до 10% ціни позову (до 3800 грн), в тому числі з урахуванням того, що позиція адвоката не мала вирішального значення на подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, а також те, що фактично судові засідання за участю адвоката Вітер В.М. проводилися судом лише 16.03.2023 року, 07.06.2023 року та 12.07.2023 року, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Встановлено, що у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю та визначення частки у спільному майні.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позов залишити без розгляду, за заявою позивача ОСОБА_1 (а.с. 188-189 том 2).

19.07.2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Вітер В.М. звернувся до суду із заявою про ухвалення у справі №758/1348/20 додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу (а.с. 193-202 том 2).

Заява обгрунтована тим, що справа перебувала в провадженні Подільського районного суду м. Києва з 03.02.2020 року, тобто станом на 12.07.2023 року розгляд справи відбувався протягом трьох років, п`яти місяців та десяти днів. Всі ці роки відповідач ОСОБА_2 була вимушена витрачати свій час, сили, нервові клітини та грошові кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Просив суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 38 000 грн.

Встановлено, що 06.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 уклала договір № 216 з адвокатом Вітром В.М., який надавав кваліфіковану правничу допомогу ОСОБА_2 ..

Відповідно до пунктів 3, 4.1 договору про надання правничої допомоги сторони погодили, що визначений цією угодою обсяг правничої допомоги може бути змінений (збільшений та/або зменшений) виключно за взаємною згодою сторін. Надання правничої допомоги клієнту за цією угодою здійснюється на платній основі.

Звертаючись з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник відповідача надав суду детальний опис наданих послуг виконаних представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Вітром В.М. у цивільній справі № 758/1348/20, з якого вбачається, що загальний розмір витрат ОСОБА_2 за договором про надання правничої допомоги № 216 від 06.02.2023 року за результатами розгляду Подільським районним судом м. Києва даної цивільної справи становить 38000 грн (а.с. 197 том 2).

Актом приймання-передачі наданих послуг від 13.07.2023 року підтверджується факт надання адвокатом послуг на загальну суму 38 000 грн (а.с. 198 том 2).

Відповідно до опису робіт, наведених у вказаному акті, адвокатом було надано, а клієнтом прийнято наступні послуги:

- 05.02.2023 року, 16.03.2023 року, 06.06.2023 року - усні консультації, витрачено кількість годин - 3, загальна вартість послуг 3 000,00 грн;

- 06.02.2023 року - підготовка та узгодження правової позиції по справі, витрачено кількість годин - 1, вартість послуги 1 000,00 грн;

- 05.04.2023 року, 07.04.2023 року - підготовка та подача до суду відзиву на позовну заяву, витрачено кількість годин - 5, загальна вартість послуг 10 000,00 грн;

- 16.03.2023 року, 07.06.2023 року, 12.07.2023 року - участь у судових засіданнях по справі, витрачено кількість годин - 6, загальна вартість послуг 24 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 Акту приймання-передачі вся замовлена правова робота виконана в повному обсязі і відповідає умовам Договору про надання правничої допомоги № 216 від 06.02.2023 року, претензій до об`єму та якості наданих послуг у замовника немає.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 13-07/23 від 13.07.2023 року прийнято адвокатом Вітер В.М. від ОСОБА_2 38 000 грн на підставі Договору № 216 від 06.02.2023 року, акту від 13.07.2023 року (а.с. 201 том 2).

Також встановлено, що до суду першої інстанції 25.07.2023 року надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги від позивачки ОСОБА_1 (а.с. 207-221 том 2).

Клопотання обгрунтовано тим, що позивач вважає розмір витрат на правову допомогу у даній справі не є співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на їх надання, складністю справи та є необгрунтовано завищеним, відсутністю досвіду адвоката, високою амплітудою варіативності гонорару адвоката по іншим справам.

Вказувала, що адвокат Вітер В.М. як представник сторін в судових справах не має досвіду в таких справах як поділ майна. Зазначала, що аналізуючи сайт судової влади, адвокат Вітер В.М. займається справами про розірвання шлюбу, користування майном, визначенням місця проживання дітей.

Крім того посилалась на те, що з аналізу сайту судової влади свідчить що судові витрати, заявлені представником сторін адвокатом Вітер В.М. в інших справах значно менший, ніж в даній справі при відсутності досвіду.

Позивачка вважає, що вартість адвокатських витрат є значно завищеною та не співмірною з порівняння з обсягом виконаних робіт, складністю для адвоката з таким досвідом справи та його звичайними цінами на правову допомогу.

З урахування викладеного, просила суд першої інстанції зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі виходячи з принципів співмірності, розумності та реальності судових витрат до 10% від 38 000 грн, а саме 3800 грн.

07.08.2023 року на електронну пошту суду першої інстанції надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_1 на клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги (а.с. 226-229 том 2).

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн (а.с. 230-233 том 2).

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Вітер В.М. та пропорційному відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необгрунтовано визначив суму витрат відповідача на правову допомогу в розмірі 8000 грн, в тому числі з урахуванням нібито участі представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні 12.07.2023 року, в той час як він приймав участь лише в двох судових засіданнях (16.03.2023 та 07.06.2023 року), суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення по справі виходив з положень ст. 141 ЦПК України та з дотриманням визначеного частиною 4 статті 137 ЦПК України принципу співмірності, суд першої інстанції зменшив з 38 000 грн до 8 000 грн.

Тому суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи вимоги відповідача в розмірі 8000 грн не відповідають вимогам пропорційності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява по суті судом не розглядалась, основне рішення, яким би було вирішено спір про право, суд у справі не ухвалював, тому питання про розподіл судових витрат суд мав вирішити ухвалою суду (додатковою ухвалою), прийнятою згідно ч.3 ст.257 ЦПК України, а не шляхом ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

При цьому слід вказати, що помилковим у даному випадку є посилання суду першої інстанції на вимоги ст. 270 ЦПК України (Додаткове рішення), оскільки апеляційним судом встановлено, що саме рішення за результатами розгляду цієї справи по суті судом першої інстанції у цій справі не ухвалювалось. Судом першої інстанції у цій справі було постановлено виключно ухвалу від 12 липня 2023 року про залишення позову без розгляду, яка в свою чергу в силу вимог ч. 1 ст.258 ЦПК України не є «рішенням», а є «судовим рішенням».

Таким чином, суд першої інстанції помилково у цій справі ухвалив «додаткове рішення», оскільки вірним було «додаткова ухвала».

Однак, помилкова назва правильного по суті оскаржуваного «судового рішення» суду першої інстанції у цій справі не може бути підставою для скасування апеляційним судом судового рішення за результатами розгляду поданої апеляційної скарги відповідача у цій справі.

Скасування судового рішення з формальних підстав не допускається, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку апеляційний суд не вбачає підстав для скасування або зміни додаткового рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «24» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник