СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9656/23

пр. № 2/759/407/24

01 лютого 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Марченко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.05.2023 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №299612727 від 15.02.2023 року позивачу належить квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира набута позивачем в порядку задоволення своїх вимог на підставі дублікату договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О. 09.12.2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №5920, укладеного в якості забезпечення зобов`язання за договором позики від 09.12.2008 року, які були укладені із ОСОБА_3 .

11.04.2023 року позивач намагався потрапити до належної йому квартири, проте невідомими особами йому було створено фізичні перепони у цьому.

Позивачем було викликано працівників поліції, представники якої, прибувши на місце заборонили позивачу примусово відкрити вхідні двері квартири, мотивуючи це тим, що в квартирі можуть знаходитися речі попереднього власника та інших осіб, а тому виселення останніх може бути здійснено виключно на підставі судового рішення.

11.04.2023 року позивач звернувся із заявою до Святошинського УП ГУНП в м. Києві з проханням вжити заходів для безперешкодного доступу до згаданої квартири, проте жодної відповіді не отримав, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2023 року справу розподілено судді Ключнику А.С.

Ухвалою суду від 01.06.2023 року позовну заяву позивача залишено без руху.

08.06.2023 року позивачем усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 12.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.09.2023 року витребувано від Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (03115, м. Київ, пр.-т. Берестейський, 97) відомості про осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: прізвище, ім`я та по батькові, число, місяць, рік народження, номер облікової картки платника податків.

Ухвалою суду від 17.10.2023 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном в якості співвідповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.11.2023 року представником позивача подано до суду заяву про зміну предмету позову, у якій останній просив усунути позивачу перешкоди у праві користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які користуються та проживають у даній квартирі.

Ухвалою суду від 20.12.2023 року закрито у справі підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд.

29.01.2024 року адвокатом Шевчуком А., який діє в інтересах ОСОБА_4 (правонаступник) подано до суду клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_5 як правонаступника ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судове засідання представник позивача не з`явився та подав до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі. Позовні вимоги до ОСОБА_2 підтримав у повному обсязі, а в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 просив залишити їх без розгляду у зв`язку зі смертю даного відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суд завчасно не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №299612727 від 15.02.2023 року позивачу належить квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира набута позивачем в порядку задоволення своїх вимог на підставі дублікату договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О. 09.12.2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №5920, укладеного в якості забезпечення зобов`язання за договором позики від 09.12.2008 року, які були укладені із ОСОБА_3 .

11.04.2023 року позивач намагався потрапити до належної йому квартири, проте невідомими особами йому було створено фізичні перепони у цьому.

11.04.2023 року позивач звернувся із заявою до Святошинського УП ГУНП в м. Києві з проханням вжити заходів для безперешкодного доступу до згаданої квартири, проте жодної відповіді не отримав, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Судом встановлено, що позивач не давав згоди на проживання та користування відповідачем згаданим житловим приміщенням.

Дані обставина відповідачем не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача у вільному користуванні та розпорядженні власним майном є порушене, а отже підлягає судовому захисту.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн. покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, відповідно ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 178, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення зі згаданого приміщення ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя Ключник А.С.