КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Ольшевського П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Національного банку України про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Ощадбанк», Національного банку України, в якому, з урахуванням письмових пояснень від 16 січня 2023 року, просила зобов`язати відповідачів виплатити їй суму вкладу у розмірі 16 418 583, 90 грн, з нарахованими на цю суму 3 % річними у розмірі 5 549 грн, що належали її матері - ОСОБА_2 , спадкоємицею якої є позивач.

В обґрунтування позову зазначала, що її матір ОСОБА_2 , яка з 1990 року була вкладником Ощадбанку СРСР в Україні, на базі якого було створено Ощадбанк України після проголошення самостійності держави, передала свої грошові заощадження у користування на умовах збільшення їх під проценти та гарантії про повне збереження і видачу їх на першу вимогу. Грошовий вклад ОСОБА_2 знаходиться у відповідача Ощадбанку України на рахунку № НОМЕР_1 , у філії №3181/012 Зінківського відділення Полтавської області на позабалансовому рахунку у розмірі 127 000 карбованців станом на 01 січня 1996 року.

Зауважувала, що кошти їй видано не було, а отже вважала, що ухиляючись від індексації вкладника Ощадбанк самоуправно зменшив її вклад на 33 800 грн та грубо порушив статтю 41 Конституції України про непорушність приватної власності та статтю 1 Протоколу Конвенції по правам людини про право безперешкодно користуватися своїм майном.

На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить розглянути її скаргу, зобов`язати відповідачів повернути її майно - грошовий вклад у сумі 127 000 рублів у золотому еквіваленті, що становить 559 289,90 грн, стягнути з відповідачів за нанесення моральної шкоди її здоров`ю в похилому віці у сумі 17 000 грн.

Уважає, що її права на майно - грошовий вклад її спадкодавиці, грубо порушено відповідачами і вони повинні повернути їй кошти у повному обсязі.

20 жовтня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Національного банку України, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

23 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача АТ «Ощадбанк», в якому відповідач просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заходи, спрямовані Державою Україна на відновлення та збереження заощаджень громадян, які були вкладниками в установах Ощадбанку колишнього СРСР, перш за все вживаються Державою, як гарантом захисту майнових інтересів своїх громадян, а не основним боржником у даних правовідносинах.

Позовні вимоги є безпідставними, неправомірних дій відповідачів або порушення відповідачами прав позивача судом не встановлено.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що ОСОБА_2 була вкладником Ощадбанку СРСР в Україні, що підтверджується копією ощадної книжки за рахунком № НОМЕР_1 , у Філії №3181/012 Зінківського відділення Полтавської області.

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26 серпня 2011 року, виданим повторно Артелярщинською сільською радою Зіньківського району Полтавської області, за актовим записом №03 від 02 березня 1954 року.

Згідно Довідки №324/02-14 від 14 травня 2020 року державного нотаріуса Зінківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В., 14 жовтня 2011 року Опішнянською державною нотаріальною конторою Полтавської області заведена спадкова справа №157/2011 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , однією зі спадкоємців якої є ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

За змістом статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян, гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Статтею 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка.

Статтею 6 вказаного вище Закону передбачено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Отже, повернення заощаджень громадян врегульовано зазначеним законом і не може бути здійснено в іншому порядку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Можливість прямого повернення державного боргу визначена Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», залежить від стану розвитку економіки України, обсягу внутрішнього валового продукту, спроможності Державного бюджету України, інших фінансових та економічних показників, а тому за відсутності коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, Кабінет Міністрів України не може визначати порядок проведення компенсації, перелік груп вкладників, що мають право на отримання таких виплат, а також їх обсяг.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №1-23/2001 (справа про заощадження громадян), положення статті 7 Закону, заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України №13-рп/2001 від 10 жовтня 2001 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлено, що право власності може бути обмежено. Тобто, в даному випадку мова йде про те, що право власності має охоронятися державою, проте держава вправі встановлювати деякі обмеження щодо можливості власника вільно розпоряджатись своїм майном з метою контролю за користуванням даним майном із врахуванням загальносуспільних інтересів. Отже, держава має право «вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

Із роз`яснення Верховного Суду України від 15 березня 1999 року №1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» судами встановлено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Таким чином, Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення, визначеного співвідношення між групами вкладників.

Те, що грошові кошти, які підлягають виплаті згідно з Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визнаються боргом та повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України».

Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» №537/96-ВР приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: постанови від 08 червня 1998 року №825, від 17 травня 2000 року №817, від 26 березня 2001 року №275, від 05 квітня 2002 року №471, від 26 березня 2003 року №382, від 11 березня 2004 року №306, від 30 травня 2005 року №409, від 03 серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року №366, від 09 січня 2008 року №1, від 20 травня 2009 року №481, від 23 квітня 2012 року №346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року №346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» виплата компенсації у 2012 році передбачалась вкладникам, відомості про яких станом на 01 січня 2012 року внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та які не отримали протягом 2008 року компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень у межах залишку проіндексованого вкладу, але не більше ніж 1 000 гривень на одного вкладника.

Компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, могли бути виплачені за умови, якщо такі виплати передбачені (визначені) Законами України про Державний бюджет України.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» не передбачено статті видатків на реалізацію положень закону для проведення компенсаційних виплат.

Таким чином, зважаючи на те, що АТ «Ощадбанк» провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, а в 2021 році в бюджеті статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», діючим законодавством України не передбачено.

З урахуванням зазначених вимог закону та обставин, установлених під час розгляду справи, безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення відповідачами майнових прав ОСОБА_1 , порушення статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 14.02.2018 року по справі №713/708/16, від 28.05.2018 року по справі №757/138/17-ц, від 07.06.2018 року по справі №398/3100/16-ц, від 08.08.2018 року по справі №201/1158/16-ц, від 24.10.2018 року по справі 608/1624/16-ц, від 08.08.2019 року по справі №569/15550/18, від 12.12.2019 року по справі №243/7992/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник