КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/411/21 Головуючий у 1 інстанції: Петришин Н.М.
провадження № 22-ц/824/3212/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2023 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, про усунення перешкод в користуванні службовим приміщенням шляхом виселення та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, про усунення перешкод в користуванні службовим приміщенням шляхом виселення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що лейтенанта ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (село Данилівка) та наказом командира військової частини зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду начальника обслуги відділення бойового управління радіотехнічної батареї НОМЕР_7 підрозділу військової частини НОМЕР_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Потім, 15 жовтня 2015 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_1 надано житло в переобладнаній будівлі №104 військового містечка № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , як одній особі, двокімнатну блок-секцію № НОМЕР_3 , загальною площею - 48,2 квадратних метрів. 09 грудня 2014 року внесені зміни в квартирну справу лейтенанта ОСОБА_1 та додано ще одного члена його сім`ї, а саме, дружину - ОСОБА_2 , а 21 січня 2019 року в облікову справу внесені чергові зміни та поставлено на квартирний облік ще двох членів його родини: дружину - ОСОБА_2 та доньку - ОСОБА_3 , 2015 року народження.

Будівля № НОМЕР_4 , де знаходиться житло, в якому проживають відповідачі, а саме, блок-секція № НОМЕР_3 в казармі поліпшеного планування є власністю Міністерства оборони України, перебуває на балансі Київського квартирно-експлуатаційного управління та закріплене на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 . Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 , заступника батареї - начальника відділення бойового управління радіотехнічної батареї НОМЕР_7 зенітного ракетного дивізіону, звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 28 липня 2020 №28 відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

11 серпня 2020 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1. На момент звільнення календарна вислуга ОСОБА_1 складає 11 років 13 днів, з яких він прослужив у військовій частині НОМЕР_1 тільки 6 роки 1 місяць та 14 днів. На підставі умов договору № 95 укладеного, 01 листопада 2014 року відповідач повинен звільнити житлове приміщення (блок - секція № 16 в казармі поліпшеного планування) після звільнення, скорочення або переведення з лав Збройних Сил України. Будь-яких правових підстав на проживання і використання блок-секції № 16 у відповідачів немає.

Враховуючи викладене, позивач просив усунути перешкоди в користуванні службовим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передати командуванню військової частини НОМЕР_1 ключі від службової квартири.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 16 травня 2023 року у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України відмовлено.

В апеляційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони Україниз підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що майно, щодо якого виник спір, надано в тимчасове користування, тобто носить обмежений характер в часі. Як визначено пунктом 7.1 договору, дострокове припинення або розірвання договору можливе : у разі звільнення, скорочення або переведення наймача з в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, нормами які регулюють дані цивільно-правові відносини, які склалися між наймодавцем та наймачем, чітко визначають, що у разі переведення, виключення, або вчинення інших дій наймодавець зобов`язаний звільнити займане приміщення. Отже, норма прямої дії визначає обов`язок військовослужбовця покинути та належним чином передати займане майно.

Отже, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_4 , та виключенням його зі списків особового складу частин та всіх видів забезпечення, військовослужбовець ОСОБА_1 повинен був звільнити займане приміщення. При цьому посилання суду першої інстанції на те, що він зараз проходить службу у ЗСУ не звільняє його від відповідальності та виселення з даного приміщення. Лише після того, як останнього було мобілізовано до лав ЗСУ, він повторно мав право звернутися із заявою про повторне надання житлового приміщення для тимчасового проживання його та членів сім`ї.

Відтак, станом на момент подачі військовою частиною НОМЕР_1 позовної заяви відповідач не мав будь-яких правових підстав на проживання і використання блок-секції №16.

Вважає, що правові позиції, на які послався суд першої інстанції, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення даного спору, з огляду на наступне.

Відповідач проживає в зазначеній квартирі від листопада 2014 року до серпня 2020 року, що не є «тривалим» часом проживання в розумінні встановлення особливого зв`язку особи з його постійним житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що відповідно до п.25 зазначеної інструкції підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством.

Він же має вислугу 11 років 13 днів, тому має законне право на службове житло і проживати там без приватизації.

Також, відповідно до витягу з послужного списку, наданого позивачем і наданого ним (відповідачем) до суду першої інстанції, зазначена таблиця проходження військової служби, а тому курсант входить до загального стажу та календарної вислуги військової служби.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №164 від 11.08.2020 року, зазначено що він у Збройних силах від 28.07.2009 року, що підтверджує військовий та календарний стаж і вислугу більше 10 років.

Крім того, відповідно до записів в трудовій книжці чітко зазначено проходження військової служби: пункт 3 запису в трудовій книжці від 28.07.2009 року до 11.08.2020 року безперервно.

Апелянт посилається на постанову КМУ від 03 серпня 2006 року №1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями", якою затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, Цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв?язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

При цьому, в апеляційній скарзі є посилання на пункт 6 розділу Інструкції з організації забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 серпня 20220 №411 "Про затвердження житлової комісії військової частини НОМЕР_1 ". Однак з цього нормативно-правового акту, зокрема не чітко відображено рік (20220, тобто чи 2022, чи 2020). Що цим можна пояснити, а саме, апелянт посилається на цю ж Інструкцію, де особа звільнена з військової служби в запас або відставку і має вислугу менше ніж 20 років, підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім?ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Тим самим, ця інструкція суперечить вищезазначеній постанові КМУ, що юридично має вищу силу, ніж інструкція, яка прийнята з деякими порушеннями і не приведена у відповідність з іншими нормативно-правовими актами.

Тобто, виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення підлягають особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством.

Зазначає, що апелянт посилається на різні норми Житлового кодексу Української РСР, який діє по теперішній час з відповідними змінами та має назву Житлового кодексу, але згадує тільки ті статті цього кодексу, які вигідні йому.

Статтею 125 Житлового кодексу України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути висновок осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Крім того, заслуговують на увагу ст.ст.114 та 126 Житлового кодексу України щодо жилих приміщень, що надаються у зв?язку з виселенням з службового жилого приміщення.

Однак, апелянт чітко зазначає в своїй апеляційній скарзі про Конвенцію з прав людини та посилається на різну практику щодо концепції «житла» в її розумінні, а саме: тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Таким чином, сам апелянт порушує питання недопустимості незаконного виселення та втручання у приватне право та право на проживання і житло.

Але, з огляду викладеної в скарзі практики Європейського суду, а також посилання на практику Верховного суду України, апелянт робить висновок, що зазначені правові позиції не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення даного спору, з огляду на те, що він проживає в зазначеній квартирі від листопада 2014 року до серпня 2020 року, що не є «тривалим» часом проживання в розумінні встановлення особливого зв?язку особи з його постійним житлом.

Однак, в розумінні ОСОБА_1 та законодавчому розумінні строк, навіть більше 5 років згідно Житлового законодавства України, є «тривалим» часом проживання в усіх його тлумаченнях.

Таким чином, вважає, що апелянт, не довів законності своїх вимог, викладених в апеляційній скарзі, а ОСОБА_1 , в свою чергу, викладеними обставинами та посиланням на законодавство України довів законність збереження права на житло, та вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2023 року в справі №362/411/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Київського квартирно-експлуатаційного управління також подав відзив на апеляційну скаргу та зазначає, що відповідно до матеріалів справи між командиром військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 було укладено Договір № 95 від 01.11.2014 року про компенсацію витрат на комунальні послуги за проживання в казармі поліпшеного планування будівлі № НОМЕР_6 , блок-секції № НОМЕР_3 , військового містечка № НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Умовами договору №95 від 01 листопада 2014 року передбачено, що командир надає «Наймачу» житлову площу для тимчасового проживання в казармі поліпшеного планування зі сплатою комунальних послуг згідно тарифів наданих та затверджених Київським КЕУ, які мешканець має сплачувати у встановленому даним договором порядку.

Пункт 7.4 Договору передбачає дострокове припинення або розірвання цього договору у разі звільнення, скорочення або переведення наймача з військової частини НОМЕР_1 .

Договір №95 від 01.11.2014 року було укладено добровільно і на момент укладення договору ні відповідач, ні члени його сім?ї, ні військова частина НОМЕР_1 не заперечували проти його умов.

Правовідносини, які виникли між підставу своїх вимог, та доведено порушення його прав з боку відповідачів.

Однак, судом І інстанції в повній мірі не досліджено та не проаналізовано умови Договору №95, який є основним доказом у справі, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Відповідач не вселявся у спірне приміщення за процедурою отримання службового житла в розумінні Житлового кодексу України та Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018 року.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, встановивши, що відповідачі у справі вселилися у спірне приміщення на законних підставах, постійно проживають у ньому, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, тому суд прийшов до висновку, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне житло є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Суд також звертав увагу на те, що після зарахування з 08.04.2022 року на військову службу до військової частини НОМЕР_1 відповідачу та членам його сім`ї не запропоновано службового чи іншого житлового приміщення для проживання

Одночасно, позивач не довів і судом не встановлено, що у відповідачів наявне інше житло, в якому вони можуть проживати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду.

Судом встановлено, що позивач посилається на те, що після звільнення з лав Збройних Сил України відповідач ОСОБА_1 відповідно до умов договору №95 від 01.11.2014 року повинен звільнити житлове приміщення (блок-секція №16 в казармі поліпшеного планування). Будь-яких правових підстав на проживання і використання спірного житла у відповідача немає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що це право обмежується часом. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли певних осіб не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті).

У відповідності до статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 3 Закону України ''Про Збройні Сили України" та пункту 1 Положення "Про Міністерство оборони України", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 - є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій. Вони будуються на засадах централізованого керівництва, тобто підпорядкованості зверху донизу у відповідності з їх організаційною структурою відповідно до наведеного Закону.

Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про Збройні Сили України» №1934-ХІІ від 6 грудня 1991 року - фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, Міністерство оборони України уповноважене державою виконувати відповідні функції у відносинах, що виконуються внаслідок її фінансово-господарської діяльності, від якої залежить стан виконання поставлених перед нею завдань.

За пунктом 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081, військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. У разі відсутності службового житлового приміщення у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - в сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян.

Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081, Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 року № 450, та Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №728, з метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, наказом Міністерства Оборони України від 31.07.2018 року №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

У пункті 19 розділу 4 вищевказаної Інструкції передбачено, що житлова площа у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) у розташуванні військової частини надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті. Житлова площа у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) надається на підставі рапорту військовослужбовця за рішенням командира військової частини, погодженим з КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. Командир військової частини видає наказ та укладає з військовослужбовцем договір про надання комунальних послуг, при цьому вартість комунальних послуг та енергоносіїв відшкодовується військовій частині військовослужбовцем за тарифами для населення, крім неодружених військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які проживають безоплатно.

У пункті 23 Інструкції визначено, що військовослужбовці та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення або службову жилу площу у двотижневий строк з дня виключення із списків особового складу військової частини.

Водночас пункт 25 Інструкції передбачає, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення: особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством.

Встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №164 від 11.08.2020 року звільнений у запас та виключений зі списків особового складу частин, при цьому має вислугу більше 10 років.

Проте, при вирішенні даної справи судом першої інстанції вірно звернуто увагу на необхідність врахування інших обставин при вирішенні питання про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї зі службової площі в казармі поліпшеного планування будівлі № НОМЕР_6 , блок-секції 16, військового містечка № НОМЕР_2 , міста Бровари Київської області, зокрема у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, пов`язаного з військовою агресією РФ проти України ОСОБА_1 08.04.2022 призваний на військову службу та проходить дану службу на даний час у військовій частині НОМЕР_1 .

За військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (абзац 2 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З урахуванням того, що спірне службове житло було надано військовослужбовцю ОСОБА_1 та членам його сім`ї на період проходження військової служби, при цьому станом на час розгляду справи він продовжує перебувати на військовій службі, відсутні правові підстави для виселення відповідачів та їх малолітньої дитини зі службового приміщення на підставі статті 124 ЖК України.

Зазначений спосіб реалізації прав позивача, як власника службового житла, суд вірно вважав таким, що не відповідатиме критерію законності втручання у право на житло військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №761/18533/20.

Також суд, перевіряючи доводи позивача у частині виселення відповідача та членів його родини, серед яких малолітня дитина, які не забезпеченні житлом, враховує і практику ЄСПЛ у застосуванні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).

Крім того, як вірно зазначено судом, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Встановивши, що відповідачі у справі вселилися у спірне приміщення на законних підставах, постійно проживають у ньому, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, тому суд прийшов до вірного висновку в тому, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне житло є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Також судом вірно звернуто увагу на те, що після зарахування з 08.04.2022 року на військову службу до військової частини НОМЕР_1 відповідачу та членам його сім`ї не запропоновано службового чи іншого житлового приміщення для проживання

Одночасно, позивач не довів і судом не встановлено, що у відповідачів наявне інше житло, в якому вони можуть проживати.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: