КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/6913/23 Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Н.В.
провадження №22-ц/824/5645/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг

№б/н від 30.08.2011 року у розмірі 61 386,68 грн станом на 09.02.2023 року, а також судові витрати у розмірі 2 684 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.08.2011 року ОСОБА_1 підписала з банком заяву з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який змінювався. Для користування кредитними картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку.

При цьому, підписуючи вказану Анкету-заяву, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що вказана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» й «Тарифами Банку», які згідно заяви були йому надані в письмовій формі для ознайомлення, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (надалі - Договір).

Разом з тим, позивач вказує, що в порушення умов кредитного договору та положень ст.ст.509, 526, 1050, 1054 ЦК України відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконує та станом на 09.02.2023 року має заборгованість за договором у загальному розмірі 61 386,68 грн, з яких: 49 979,16 грн - заборгованість за кредитом, - 11407,52 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

За вказаних обставин, а також у зв`язку з виникненням у відповідача заборгованості за договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.08.2011 року у розмірі 49 979,16 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 185,31 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та ухвалення в цій частині нового, яким зазначені вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги вказує, що з матеріалів справи (у т.ч. виписки, що є первинним документом та офіційним каналом інформування) вбачається, що відповідачка тривалий час користувалася кредитними коштами, а також частково погашала заборгованість.

Отже, відповідачка при укладенні кредитного договору була належним чином ознайомлена з його умовами, акцептувала пропозицію Банку, отримала кредитну картку, користувалася кредитними коштами, а також визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі довідки про умови кредитування, сторони погодили умови договору, в тому числі базову відсоткову ставку користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що основні умови кредитування (у т.ч. процентна ставка, викладені в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування.

Отже, умови кредитування щодо сплати процентів належним чином погоджені з відповідачкою, а суд не дослідив належним чином докази по справі та дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні частини позовних вимог.

Крім того, відповідно до постанови Верховного суду в справі №755/7704/15-ц від 23.01.2018 року, а також постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі

№159/2146/15-ц, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв?язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 22 липня 2020 року в справі №189/2109/18: «... суди повинні були з урахуванням вищевикладеного та розрахунк боргу наданого позивачем провести власний розрахунок боргу... Таким чином, відмовивши у задоволенні позовних вимог повністю за наявними в матеріалах справи доказами заборгованості відповідача суди не вирішили спір по суті.»

Однак, суд не встановив повно та всебічно обставини справи, не встановив дійсного розміру заборгованості відповідачки за процентами, а натомість передчасно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, що призвело до безпідставного звільнення відповідачки від частини обов?язків за укладеним договором з одних лише формальних міркувань.

Вважає, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неповне з?ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і, відповідно до ст.376 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для скасування рішення повністю або частково.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 30.08.2011 року ОСОБА_1 підписала з банком Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послу у ПриватБанку, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який згідно довідки «Про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 (договір б/н) змінювався. Для користування кредитними картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку (а.с.17, 24, 25).

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов кредитного договору та положень ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконує та станом на 09.02.2023 року має заборгованість за договором у загальному розмірі 61 386,68 грн, з яких: 49979,16 грн - заборгованість за кредитом, - 11407,52 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги, що матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 30.08.2011 року, яка підписана нею, про отримання від АТ КБ «ПриватБанк» банківських послуг.

Підписавши вищевказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, а також паспорт споживчого кредиту, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що підписаний відповідачкою паспорт споживчого кредиту передбачає пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

Як вже встановлено судом згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 30.08.2011 року станом на 09.02.2023 року становить 61 386,68 грн, з яких: 49 979,16 грн - заборгованість за кредитом, 11 407,52 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань.

Відповідачкою не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. Відповідачка не оспорювала даний кредитний договір.

В матеріалах справи наявні довідки, видані позивачем про те, що від серпня 2011 року до жовтня 2021 року відповідачці видавались кредитні картки відповідно до договору б/н.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка отримує послуги від банку - позивача від серпня 2011 року, тому приходить до висновку, що у відповідачки було достатньо часу для вивчення правил та умов надання банківських послуг, крім того відповідачка фактично погоджувалася з ними, оскільки неодноразово отримувала нові кредитні картки.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними висновки суду першої інстанції та посилання суду на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки анкета боржника підписана у 2011 році, отже боржник мав можливість користуватись банківською карткою та ознайомитись із усіма правилами надання банківських послуг. Разом з цим, відповідачка користувалась коштами, частково погашала заборгованість, тобто погоджувалась із умовами договору, в тому числі і нарахованими відсотками.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Апеляційний суд вважає, що відповідачка не виконала своїх зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», що призвело до порушення прав останньої.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом за період у розмірі 11 407 грн 52 коп.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із положень ст.ст.536, 1048, 1056-1 ЦК України.

Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти та частково погашала кредитну заборгованість, що підтверджується випискою з рахунку.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зіст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішенняпро задоволення вимог.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 4 524,69 грн, що складає 498 грн 69 коп. - за подання позовної заяви (в частині незадоволених позовних вимог) та 4 026 грн - сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитом і прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути зі ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 11 407 (одинадцять тисяч чотириста сім) грн 52 коп. та судові витрати у розмірі 4 524 грн (чотири тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн 69 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: