ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1652/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі

головуючої судді Шаповалової К.В.

за участі: секретаря судового засідання Давидюк В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

09 листопада 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що у 1996 році між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі сторонами були нажито певне майно. Зважаючи на те, що між подружжям виник спір щодо поділу даного майна, позивач звертається до суду для вирішення даного спору в судовому порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2021 року цивільну справу № 753/22811/21 передано судді Шаповаловій К.В.

23 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03 лютого 2022 року на 10:00 год.

18 січня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №3402), відповідно до якого представник відповідача просить залишити позовну заяву без розгляду.

24 січня 2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Підготовче засідання призначене на 03 лютого 2022 року не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді в період з 24 січня 2022 року по 03 лютого 2022 року та згодом було призначене на 05 квітня 2022 року на 10:00 год.

Підготовче засідання 05 квітня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом підготовче засідання було призначено на 06 липня 2022 року на 11:00 год.

Підготовче засідання призначене на 06 липня 2022 року було відкладено на 19 серпня 2022 року за клопотанням представника відповідача.

Підготовче засідання 19 серпня 2022 року було відкладено на 24 жовтня 2022 року у зв`язку з неявкою відповідача та його представника, про причини неявки вони не повідомляли.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 07 грудня 2022 року на 10:00 год.

Ухвалою суду від 07 грудня 2022 року було частково задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про витребування від ПН КМНО Магомедової М.Г., копії заяв ОСОБА_4 , якщо такі є в наявності, про надання згоди на укладання ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 17 червня 2017 року однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2019 року однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Судове засідання було відкладено на 07 лютого 2023 року на 10:30 год.

Ухвалою суду від 07 лютого 2023 року провадження у цивільній справі 753/22811/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 753/13285/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 18 серпня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судове засідання на 3 жовтня 2023 року.

3 жовтня 2023 року представником позивача до суду подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме: щодо визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , а також на автомобіль Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_1 .

У судовому засіданні 3 жовтня 2023 року представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності позивача на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_3 та вказали, що позивач працює архітектором, вона розробляла проєкт будинку, з урахуванням того, що там мали проживати вся родина: вона з чоловіком, їх діти, мати відповідача. Вказаний будинок також будувався за кошти позивачки, які вона отримала від своєї матері, коли та продавали квартири, які належали їй на праві приватної власності, а також це була заробітна плата позивачки. Земельна ділянка, на якій будувався будинок, належить на праві приватної власності матері відповідача. Будинок збудований повністю та придатний для проживання, де наразі й проживає відповідач. Родина позивачки переїхала у будинок у серпні 2016 року, а мати відповідача проживала там з травня 2016 року. Позивачка хотіла оформити право власності на збудований будинок, проте, через виникли у сім`ї конфлікти, вона не могла отримати оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку, без якого оформити право власності у позасудовому порядку виявилось неможливим. Зауважили, що з 2012 по початок 2015 року будівництво не велося, оскільки у позивачки не було коштів, а відповідач не отримував доходів та не забезпечував родину. Лише після продажу мамою позивачки квартири у 2016 році будівництво відновилось. На підтвердження факту будівництва будинку саме за кошти позивачки до справи долучені квитанції та розписки від будівельників про отримання коштів саме від позивачки. Вказали, що на будівництво будинку було витрачено приблизно 250000 доларів США. Будинок в експлуатацію так не був введений, дозвільні документи не оформлювались, оскільки це садовий будинок, проте є позиція Верховного Суду, в якій визначено, що об`єкт незавершеного будівництва може бути об`єктом поділу майна подружжя. Враховуючи зазначене, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказала, що будинок та земельна ділянка це власність матері відповідача, вона уповноважувала лише, зокрема позивачку, передавати кошти будівельникам. Вказаний будинок не є ані особистою власністю позивачки, ані спільною сумісною власністю подружжя. Зазначила також, що як такого будинку не існує, є об`єкт незавершеного будівництва, та враховуючи судову практику, позивачка б могла говорити лише про право власності на будівельні матеріали та подати до позовної заяви докази на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів та їх вартість. Проте такі суду надані не були. Долучені до позову докази не є належними та достатніми, оскільки відсутні докази того, що вони придбавались саме для спірного об`єкта незавершеного будівництва, а не для якогось іншого замовлення, враховуючи те, що позивач є архітектором та могла купляти матеріали для свого замовника. Крім того, до справи не долучено доказів того, що такі матеріали куплялись за особисті кошти позивачки. Стосовно долучених до позовної заяви копій договір купівлі-продажу квартир від імені матері позивачки, то такі договори не підтверджують факт використання коштів від продажу квартир саме на будівництво будинку, оскільки ці договори долучались позивачкою у іншій справі, що перебувала на розгляді судді Трусової Т.О., де предметом спору були квартири, що придбані були подружжя під час шлюбу та транспортні засоби на підтвердження факту походження коштів для придбання квартир та автомобілей. З урахуванням викладеного, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 3 жовтня 2023 року задоволено заяву представника позивача та залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , а також на автомобіль Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_1 .

Судове засідання 3 жовтня 2023 року було відкладено на 14 листопада 2023 року за клопотанням представників відповідача та позивача.

14 листопада 2023 року судове засідання було відкладено на 10 січня 2024 року за клопотанням представника відповідача та у зв`язку з неявкою представника у судове засідання.

9 січня 2024 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів: копії договорів купівлі-продажу майна на підтвердження походження коштів матері відповідача, які вона витрачала на будівництво спірного будинку.

10 січня 2024 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи вказаних доказів, з урахуванням того, що представником відповідача не заявлялось клопотання про поновлення строку подання доказів та не зазначено поважних причин неможливості подання таких доказів разом з відзивом на позов чи протягом підготовчого засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що з 30 серпня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії державного акту на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка кадастровий номер :90:883:0088 за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (мати відповідача). Вказаний факт не спростовувався та не заперечувався учасниками справи.

Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що з травня по вересень 2012 року на земельній ділянці кадастровий номер :90:883:0088 за адресою: АДРЕСА_4 , нею за особисті кошти було побудовано садовий будинок.

Як зазначила у судовому засіданні представник позивача, вказаний будинок не був введений в експлуатацію та на нього не було оформлено право власності, оскільки відповідач чинив позивачці перешкоди, не надавав оригінал державного акту про право власності на земельну ділянку.

Проте, враховуючи, що будинок був побудований під час перебування сторін у шлюбі, його будівництво фактично завершено, він придатний для проживання та експлуатується за своїм функціональним призначенням, позивач вважає такий об`єкт незавершеного будівництва, з урахуванням позиції Верховного Суду, може бути об`єктом поділу майна подружжя.

Відповідно до копії технічного паспорту від 14 грудня 2012 року, виготовленого на замовлення ОСОБА_5 (власниці земельної ділянки) садовий (дачний) будинок в СТ «40-років Жовтня» за адресою: АДРЕСА_5 має 2 поверхи, загальною площею 175,9 кв.м., рік будівництва, зазначений у технічному паспорті суду встановити невиявилось за можливе через дуже погану якість копії технічного паспорту, долученого позивачем до позовної заяви (а.с. 108-113, т.1).

Поряд з цим, до позовної заяви також долучено копію іншого технічного паспорту на вказаний будинок, який датований 20 квітня 2021 року та виготовлений на замовлення ОСОБА_3 (позивачка). Відповідно до вказаного технічного паспорту садовий будинок в СТ «40-років Жовтня» за адресою: АДРЕСА_5 має 2 поверхи, загальною площею 172,8 кв.м., рік будівництва 2012 (а.с. 114-119).

Згідно із довідкою-характеристикою, виданою ФОП ОСОБА_6 , який має кваліфікаційний сертифікат експерта з категорії: «інженер з інвентаризації нерухомого майн» від 14 грудня 2016 року, при інвентаризації станом на 20 квітня 2021 року будо встановлено збудований садовий будинок літера «А» з ґанком літера «а1» загальною площею 172,8 кв.м. у 2012 році та зазначно, що він потребує здачі в експлуатацію (а.с. 122).

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право к ожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництв а. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Згідно із статтею 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на час початку будівництва спірного будинку) забудова присадибних, садових та дачних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об`єктів, зазначених у ч. 1 статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника. Порядок видачі будівельного паспорту визначений Наказом Мінрегіонбуду та ЖКГ України від 5 липня 2011 року № 103.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції України або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об`єкта будівництва - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання

дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності; видачі замовнику відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до IV і

V категорій складності.

Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Відповідно до статті 32 вказаного Закону усі об`єкти будівництва за складністю архітектурно-будівельного рішення та/або інженерного обладнання поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об`єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об`єкта будівництва. Віднесення об`єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

Як вбачається з долучених до позовної заяви документів та не спростовувалось у судовому засіданні представником позивача, будь-які документи на будівництво будинку (дозволи, будівельний паспорт, повідомлення про початок будівельних робіт) за адресою: АДРЕСА_4 позивачем не оформлювались, такі документи до позовної заяви не долучались.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Така позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.

Поряд з цим, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Отже, враховуючи зазначене вище та обставини, які були встановлені судом під час розгляду справи, на земельній ділянці з кадастровим номером :90:883:0088 за адресою: АДРЕСА_4 існує об`єкт незавершеного будівництва, який будувався без дотримання приписів та норм ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (самочинне будівництво)(протилежного матеріали справи не містять та під час розгляду справи представником позивача не доводилось належними, достатніми та допустимими доказами), а отже не може бути об`єктом поділу.

Щодо можливості визнання права власності на будівельні матеріали, суд зазначає, що така вимога позивачем у справі не заявлялась, докази на підтвердження купівлі будівельних матеріалів, які використовувались під час будівництва будинку, їх найменування, кількість, вартість до позовної заяви не долучалось, висновок будівельно-технічної експертизи учасниками справи суду не надавався, відповідні клопотання під час розгляду справи не заявлялись.

Щодо долучених до позовної заяви доказів на підтвердження того, що будинок будувався за особисті кошти позивачки, зокрема договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 26 лютого 2008 року, 18 травня 2016 року суд зазначає, що продаж матір`ю позивачки належних їй на праві власності квартир однозначно та беззаперечно, без наявності інших доказів, не можуть підтверджувати факт того, що всі кошти чи якась їх частина від продажу були використані саме на будівництво спірного об`єкта незавершеного будівництва. Крім того суд враховує, що у судовому засіданні позивачка зазначала, що на будівництво будинку використовувались кошти з продажу квартир, що належали її мамі, а також кошти, які вона «заробила» (заробітна плата), а відповідно до частини другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Долучені до позовної заяви копії розписок підтверджують лише факт отримання будівельниками коштів у певній сумі від позивачки, проте не підтверджують факт того, що передані кошти є особистою власністю позивачки, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Долучені до позовної заяви копії договорів, угод, актів приймання-передачі на купівлю у будинок меблів, дверей та інших матеріалів для внутрішнього оздоблення, техніки, буферної ємності, замовлення та встановлення вікон, воріт тощо не підтверджують факт будівництва будинку за особисті кошти позивачки.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги про визнання права особистої власності на об`єкт незавершеного будівництва не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені відповідними засобами доказування, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 60, 61, 63, 69, 70 СК України, статтями 316, 319. 321, 328, 329, 376 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141,178, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2024 року.

Суддя К.В. Шаповалова