ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 191/2700/21

провадження № 61-3099св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 рокуу складі судді Костеленко Я. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки.

Позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2003 року їм та відповідачу належить на праві власності по 1/3 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, з урахуванням вимог статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), кожний із співвласників має право на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства.

Однак в порушення вказаних вимог чинного законодавства на підставі рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровуської області (далі - Василівська сільська рада) від 28 березня 2003 року № 93 ОСОБА_3 було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також - земельну ділянку площею 0,1859 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення відповідач отримав державні акти на право власності на землю.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року у справі № 191/4197/16-ц, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно було задоволено, припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Василівської сільської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Василівської сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 . В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишено без змін.

Тобто вищевказаними судовими рішеннями у справі № 191/4197/16-ц встановлено, що рішення Василівської сільської ради від 28 березня 2003 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки за вказаною адресою, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, прийнято з порушенням прав співвласників житлового будинку, однак відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності.

Враховуючи викладене, посилаючись на неможливість скасування зазначеного рішення Василівської сільської ради і виданих на його підставі державних актів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий номер :03:002:0002, для будівництва та обслуговування житлового будинку, та на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1859 га, кадастровий номер :03:002:0003, для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності відповідача на 2/3 частини вказаних земельних ділянок.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що факт неправомірності оформлення права власності на земельну ділянку лише за відповідачем ОСОБА_3 вже був встановлений рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, у зв`язку з чим вказані обставини доказуванню і новому перегляду не підлягають.

В той же час позивачу ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення Василівської сільської ради та державних актів на право власності на землю у зв`язку з пропуском позовної давності.

Тому позовні вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0,25 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, з якими позивачі звернулися в цій справі, без визнання недійсними рішення Василівської сільської ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є неналежним способом захисту порушених прав позивачів, оскільки призведе до непередбаченого законом набуття права власності на одне й те ж майно кількома особами: ОСОБА_3 - на підставі державного акта на право власності на землю, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - на підставі судового рішення.

В судових рішеннях у цивільній справі № 191/4197/16-ц було встановлено, що позивач ОСОБА_1 мав змогу довідатися про те, що у 2003 році право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 , однак він своєчасно не звернувся до суду з позовом, у зв`язку з чим пропустив позовну давність.

Вказані обставини розповсюджуються на обох позивачів, а доказів поважності причин не звернення до суду із зазначеним позовом суду надано не було, тому підстави для поновлення позивачам позовної давності в цій справі відсутні.

Зі змісту положень статті 120 ЗК України, на які посилаються позивачі, випливає, що вказана норма регулює порядок переходу у власність чи користування особі земельних ділянок, на яких розташоване нерухоме майно, право власності на яке особа набула. Однак зазначена норма закону не регулює порядку переходу особі у власність чи користування земельних ділянок, які не прив`язані до нерухомого майна і мають інше призначення.

Земельна ділянка площею 0,1859 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , призначена для ведення особистого селянського господарства та належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2014 року. Тобто відповідач ОСОБА_3 не є власником вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, а в травні 2023 року - уточнену касаційну скаргу на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позов.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 689/26/17, постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15, від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

25 липня 2023 року справа № 191/2700/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2024 року справу призначено до розгляду упорядку спрощеного позовного провадження без повідомленняучасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки її сплив до вимог про визнання недійсними рішення Василівської сільської ради та виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю жодним чином не свідчить про сплив позовної давності до вимог про припинення триваючого у часі порушення прав на земельні ділянки, які належать їм в силу частини четвертої статті 120 ЗК України як співвласникам розташованого на них домоволодіння.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2023 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності по 1/3 частці за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 20 червня 2003 року Василівською сільською радою (а.с.89).

Рішенням Василівської сільської ради від 28 березня 2003 року № 93 ОСОБА_3 було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також - земельну ділянку площею 0,1859 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення 29 вересня 2003 року ОСОБА_3 видано державні акти на право власності на землю та земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, що підтверджується копіями державних актів серії ДП №052854 та серії ДП №052855 (а.с.87, 88).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2014 року, яке видано на заміну втраченого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП № 052854, виданого 29 вересня 2003 року Василівською сільською радою, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0002, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.85).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0,1859 га, кадастровий номер :03:002:0003, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2014 року (а.с.91).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року у справі № 191/4197/16-ц, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно було задоволено, припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Василівської сільської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Василівської сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 . В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишено без змін.

За змістом вищевказаних судових рішень у справі № 191/4197/16-ц судами було встановлено, що рішення Василівської сільської ради від 28 березня 2003 року № 93 про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято з порушенням прав співвласників житлового будинку. При цьому суди виходили з того, що ОСОБА_1 мав змогу довідатися про те, що у 2003 році право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, перейшло до ОСОБА_3 , тобто про порушення його прав, однак з позовом до суду звернувся у 2016 році, тобто пропустив позовну давність.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Василівської сільської ради від 28 березня 2003 року № 93) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд, неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 Земельного кодексу Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або право користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЦК України»), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди.

В постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, на яку послалися заявники в касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами першою-четвертою та дев`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Таким чином, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19.

В постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.

Встановивши, що у 2003 році сторони набули лише право власності на будинок без набуття прав на земельну ділянку, на якій фактично розташований цей будинок, оскільки попередній власник цієї земельної ділянки - Василівська сільська рада, не здійснила оформлення та реєстрацію земельної ділянки під будівлею відповідно до вимог земельного законодавства, а у визнанні недійсними рішення Василівської сільської ради від 28 березня 2003 року № 93 та виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю вже було відмовлено судовим рішенням в іншій у справі, яке набрало законної сили, то суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, так як підстави для визнання за позивачами права власності на спірну земельну ділянку відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно не застосовано норми земельного законодавства, які діяли під час виникнення спірних правовідносин, зокрема положення статті 120 ЗК України в редакції 2001 року, яка передбачала набуття права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю, не заслуговують на увагу, оскільки передумовою застосування вказаних положень закону була наявність у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій вказане майно розташоване. Однак у справі, яка переглядається, позивачі не довели, що вони набули у передбачений законом спосіб право користування спірними земельними ділянками або отримали державні акти на землю, уклали договори оренди, здійснили державну реєстрацію будь-яких прав на земельну ділянку.

Крім того, з обставин, встановлених судами попередніх інстанцій вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по 1/3 частці кожному на підставі свідоцтв про право власності, які видані Василівською сільською радою 20 червня 2003 року, однак рішення про безкоштовну передачу спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_3 було прийнято 28 березня 2003 року, тобто до набуття сторонами права спільної часткової власності на житловий будинок.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачі не довели факту набуття ним статусу землекористувачів в розумінні статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України і відсутні підстави вважати їх права порушеними.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявників в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 689/26/17, постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15, від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц тощо,є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович