ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/92/22

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/144/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Прилуцька міська рада Чернігівської області,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 серпня 2023 року (проголошено о 10:35, повний текст рішення складено 11.09.2023) у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - Регіональне відділення ФДМУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило усунути йому перешкоди в користуванні державним майном нежитловою будівлею А-1, по АДРЕСА_1 , загальною площею 608,6 кв.м, шляхом виселення ОСОБА_1 (1956 р.н.) із займаного нею приміщення та стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати в сумі 2270 грн.

Позов обґрунтовувало тим, що державне майно, колишня будівля їдальні, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час приватизації ВАТ "Прилуцький м`ясокомбінат" (наразі ліквідовано) не увійшла до його статутного капіталу. Вказану будівлю без надання статусу житлової було перебудовано у гуртожиток. Керівництво м`ясокомбінату, юридично не зареєструвавши в органах місцевого самоврядування приміщення як гуртожиток, самостійно надало зазначеній будівлі статусу гуртожитку та в 1995 році видало мешканцям ордери на вселення.

Зазначало, що рішенням виконкому Прилуцької міської ради від 04.03.2008 відмовлено в наданні вказаній вище будівлі статусу гуртожитку за зверненням Регіонального відділення ФДМУ, оскільки спірна споруда розміщена у санітарно-захисній зоні ВАТ "Прилуцький завод "Білкозин".

Регіональне відділення ФДМУ оскаржило зазначене рішення виконкому Прилуцької міської ради до суду, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2010, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010, Регіональному відділенню ФДМУ відмовлено в задоволенні позову.

У зв`язку із відмовою у реєстрації спірної будівлі як гуртожитку та видачі Прилуцьким м`ясокомбінатом без законних підстав ордерів на вселення до будівлі, у листопаді 2018 року постійно діючою комісією з управління державним майном Регіонального відділення ФДМУ по Чернігівській області (протокол № 7) прийнято рішення про заміну назви "гуртожиток" на "нежитлова будівля", подальшу реєстрацію за державою та вжиття заходів, спрямованих на звільнення приміщень від мешканців.

Зазначало, що з метою встановлення технічного стану будівлі ДП "Чернігівський експертно-технічний центр Держпраці" проведено обстеження будівлі по АДРЕСА_1 . За результатами обстеження складено висновок про те, що вказана будівля відноситься до категорії технічного стану "4" - аварійний, експлуатація будівлі заборонена.

Указувало, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання відповідачки. 15.11.2021 позивач звернувся до ОСОБА_1 з листом, в якому повідомив останню про аварійність будівлі та необхідність звільнити приміщення в найкоротший термін.

Уважало, що оскільки спірна будівля у встановленому порядку не набула статусу гуртожитку, виселення відповідачки з будівлі можливе без надання їй іншого приміщення для проживання.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30.08.2023 у задоволенні позовної заяви Регіонального відділення ФДМУ до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі Регіональне відділення ФДМУ просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на його користь судовий збір в сумі 3405 грн, посилаючись на невідповідність рішення обставинам справи та його необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Державою в особі ФДМУ і саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд; лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17.

Заявник зазначає про відсутність документів щодо надання нежитловій будівлі статусу житла, відсутності в інвентарній справі документів про переведення будівлі із статусу їдальні у статус гуртожитку та відсутності відповідного акту прийняття даного гуртожитку в експлуатацію.

Указує, що судом першої інстанції не розглядалося питання, на якій підставі відповідачку було заселено в нежитлову будівлю. Наголошує, що наявність зареєстрованого місця проживання в будівлі не надає відповідачці статусу власника майна.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову Регіонального відділення ФДМУ суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка на законних підставах вселилася у спірне приміщення, останнє є її єдиним житлом, а тому її виселення без надання іншого житлового приміщення буде непропорційним втручанням у її права на володіння майном та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вважає, що він відповідає обставинам даної справи та вимогам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 з 31.05.1988 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 64, 65).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2019, нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності Державі в особі Фонду державного майна України на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45710696 від 26.02.2019 (а.с.21).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010, якою залишено без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2010, встановлено, що під час приватизації ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» до його статутного фонду не увійшла будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

На підставі Положення про управління державним майном, яке увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 19.05.1999 №908/68, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Чернігівській області здійснює управління зазначеним майном.

Рішенням Прилуцької міської ради від 29.08.2005 прийнято в комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат».

На підставі вказаного рішення позивач 10.11.2005 видав наказ №408 про передачу гуртожитку за вказаною адресою, а 10.01.2008 позивач звернувся до Прилуцького міського голови з проханням розглянути питання про надання статусу гуртожитку будівлі ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» по вул. Дружби Народів, 42, м. Прилуки.

Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради №139 відмовлено в задоволенні клопотання у зв`язку з розміщенням будівлі в санітарно-захисній зоні ВАТ «Прилуцький завод «Білкозин»» .

12.02.2016 Прилуцьким міськрайонним управлінням ГУ Держсанепідемслужби України у Чернігівській області складено висновок, відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 , може використовуватися як житло, умови у квартирі відповідають вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові квартири. Основні положення» (а.с.72).

У технічному звіті ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держпраці" від 01.11.2021, замовлення №1085/2021, замовник Регіональне відділення ФДМУ, за результатами обстеження нежитлової будівлі в АДРЕСА_2 для визначення можливості подальшої безпечної експлуатації міститься висновок, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до категорії технічного стану «4» аварійний. Експлуатація будівлі заборонена (а.с.22-23).

У Реєстрі територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується листом Управління адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг м. Прилуки від 30.08.2021 №01-16/318 (а.с.24).

15.11.2021 Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області Регіонального відділення ФДМУ направило лист № 47-04.03-2137 на адресу Прилуцької міської ради Чернігівської області, в якому повідомило, що за результатами обстеження стану будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складено технічний звіт від 01.11.2021, відповідно до якого об`єкт відноситься до категорії технічного стану «4» - аварійний. Експлуатація будівлі заборонена. В аварійній будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , проживає шестеро осіб. Невжиття невідкладних заходів щодо переселення людей з аварійної будівлі може призвести до обвалу будівлі та загибелі людей.

Зважаючи на критичний стан будівлі просило вжити необхідних заходів для забезпечення мешканців належними приміщеннями для тимчасового або постійного проживання (а.с.35).

Також 15.11.2021 Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області Регіонального відділення ФДМУ направило лист № 50-04.03-2142 на ім`я ОСОБА_1 , в якому повідомило, що спірне приміщення, в якому вона проживає, перебуває в аварійному стані, про небезпеку перебування в ньому та просило звільнити приміщення в найкоротший термін (а.с.34).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17; провадження № 61-16945св20).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на законних підставах вселилася у спірне приміщення, яке є її єдиним житлом, проживає та зареєстрована у ньому з 31.05.1988.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у виселенні відповідачки зі спірного приміщення без надання їй іншого житлового приміщення з огляду на те, що таке виселення буде непропорційним втручанням у її права на володіння майном та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Це узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 25.04.2023 по справі № 742/129/22.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17, то колегія суддів враховує таке.

У справі № 910/12224/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019, провадження № 12-147гс18) спір виник з приводу передачі майна міськрадою прокуратурі у безоплатне користування на невизначений період. У цій справі Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що майно комунальної власності не може передаватися в оперативне управління підприємствам, установам, організаціям, які не були утворені відповідним органом місцевого самоврядування та не знаходяться в його підпорядкуванні. За таких обставин у прокуратури право оперативного управління щодо спірних приміщень не виникло і не могло виникнути (незалежно від того чи було воно зареєстровано, чи ні).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 26.05.2021 у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 справі № 910/24257/16).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

Тобто висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначеній вище постанові стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі № 910/12224/17, на яку посилається заявник.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував інтереси власника та правомірність заселення ОСОБА_1 у будівлю за адресою АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що відповідачка іншого житла не має, проживає там з 31.05.1988, а її виселення не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Регіонального відділення ФДМУ.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Регіонального відділення ФДМУ підлягає залишенню без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 серпня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст складено 22 січня 2024 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко