_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 521/2190/24
Провадження № 6/947/244/24
УХВАЛА

про відмову поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання

27.03.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Гниличенко М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Тіщенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу за заявою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд

ВСТАНОВИВ:

20.02.2024 року представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Маковська А.В. звернулась до Малиновського районного суду м.Одеси з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, якою просить суд поновити відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а сааме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП № 51069714. Правовою підставою даної заяви є посилання на ст.433 ЦПК України та ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2019 року справу за вказаною заявою розподілено судді Гниличенко М.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.03.2024 року прийнято до розгляду вказану заяву та призначено судовий розгляд по суті.

Представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Маковська А.В. у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, через систему «Електронний суд» надала суду заяву, якою просила розглянути справу без її участі та врахувати усі обставини, викладені у заяві про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Заінтересована особа ОСОБА_1 та її представник адвокат Шаркова Н.Р. до судового засідання не з`явились, через канцелярію суду надали заперечення на заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, додаткові пояснення по справі та заяву про розгляд справи у їх відсутності,якою просили у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання відмовити.

Відповідно ч.3 ст.433 ЦПК України заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання розглядається у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк та постановляє ухвалу.

Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, письмові заперечення представника третьої особи, приходить до наступного.

Відповідно ст.433 ЦПК України вбачається, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення.

Як вбачається із абзацу 2 частини 2 ст.433 ЦПК України заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення.

В даному випадку Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) заявлено вимоги щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а саме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП №51069714, з якої вбачається, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 12.05.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу - виконавчого напису № 3913, виданого 10.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. про звернення стягнення на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих від реалізації домоволодіння та земельної ділянки, задовольнити вимоги стягувача ЗАТ «Акціонерний Комерційний Банк Траст-Капітал» за загальною сумою заборгованості в розмірі 890088,41 доларів США та 220271,65 грн.

В резолютивній частині вказаної постанови зазначено про стягнення з боржника ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , виконавчий збір в розмірі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. Копію постанови направити боржнику. Постанова набирає законної сили з моменту винесення. Постанова підлягає пред`явленню до виконання протягом строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»./а.с.9/

Місцем виконання постанови державного виконавця відповідно до статті 20 Закону України "Про виконавче провадження" є місце проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, що відноситься до Київського району м.Одеси.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 19 травня 2016 року у виконавчому провадженні № 51069714 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. визнано такою, що не підлягає виконанню.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року у справі № 420/8955/23 залишено без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Представником заявника у заяві було зазначено, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано касаційну скаргу до Касаційного адміністративного суду від 21.12.2023 року.

Предметом розгляду Одеського окружного адміністративного суду та П`ятого апеляційного адміністративного суду було дослідження, встановлення обставин та надання правової оцінки саме вимогам щодо виконання постанови виконавчих органів та пропущення строків на пред`явлення виконавчого документа на виконання.

Зокрема, судом першої інстанції в постанові від 03.08.2023 року зроблено наступний висновок про те, що відповідач ВПВР ДДВС МЮУ, не звертаючи виконавчий документ до виконання протягом тривалого часу після його повернення, а саме починаючи з 21.10.2020 фактично відмовився від такого стягнення, отже відповідач втратив право на повторне пред`явлення до виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 у виконавчому провадженні № 51069714 через сплив строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у цій справі, де пропущений строк обраховується роками, суд першої інстанції визнав як іншу причину для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю.

Відповідно висновків суду апеляційної інстанції у постанові від 21.11.2023 року зазначено наступне.

На момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № 51069714 від 19.05.2016, умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Згідно із частиною першою та другою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частиною четвертою статті 12 Закону №1404-VIII унормовано, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У розмінні Закону №1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Суд першої інстанції виснував, що з аналізу статей 26, 45 Закону № 1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.

Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону №1404-VIII, зокрема закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто.

У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні, у тому числі урахуванням вимог щодо строку пред`явлення такого виконавчого документа до виконання.

У Розділі XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Так, за обставинами справи, виконавчий документ яким є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 у виконавчому провадженні № 51069714 (а.с.13, т.1) повернута стягувачу 21.10.2020 (а.с.25,т.1) на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, а саме у зв`язку із відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення виконавчого збору.

Сторонами не заперечується, що в подальшому виконавчий документ про стягнення виконавчого збору від 19.05.2016 повторно не пред`являвся до виконання.

Між тим, відповідно до пункту 2 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.10.2020 стягувачу - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мiнiстерства юстиції України було роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 21.01.2021 .

Суд першої інстанції зазначив, що будь-яких причин не звернення виконавчого документа у строки зазначені у статті 12 Закону №1404-VIII відповідачем не наведено. Із заявами про поновлення строку звернення до виконання відповідач не звертався.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що під час перебування виконавчого документа виконавчого напису № 3913 від 10.12.2007 на примусовому виконанні державним виконавцем не було здійснено фактичне стягнення суми боргу на користь стягувача.

Отже, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору саме в сумі 89 008,84 доларів США та 22 027,16 грн.

Підсумовуючи наведене колегія суддів констатує, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом у позивача був відсутній обов`язок щодо сплати виконавчого збору у зазначеній сумі.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, суд зазначає, що постанова апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.

Також, суд звертає увагу на постанову Великої палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, про те, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Проте, правові висновки Верховного Суду, на які послався заявник, не можуть бути застосовані, оскільки не є релевантними для даної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з конституційними нормами про обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України) та важливістю таких ознак правосуддя як його авторитет та неупередженість (ч. 3 ст. 34 Конституції України).

До того ж, поняття преюдиційність судового рішення безпосередньо пов`язана з такими складовими верховенства права як: принцип правової (юридичної) визначеності, принцип легітимних очікувань, принцип процесуальної економії, принцип заборони зловживати процесуальними правами, принцип офіційності, а також з таким поняттям як стабільність судового рішення.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові ВС від 18 квітня 2018 р. у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили; суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судами різних ланок одного й того ж питання між тими ж сторонами.

З цього приводу також необхідно навести деякі висновки Європейського суду з прав людини «право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95, п. 61»; суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що представник заявника, поданням заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання до суду цивільної юрисдикції, фактично повторно намагається переглянути обставини щодо пропущеного строку на пред`явлення постанови про стягнення з ОСОБА_1 судового збору від 19.05.2016 року, які були предметом спору при розгляді адміністративної справи № 420/8955/23, та по якій є постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року, яка набрала законної сили, та з огляду на принцип обов`язковості урахування (преюдиційність) судових рішень в адміністративному судочинстві, у задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, слід відмовити.

При цьому суд роз`яснює заявнику, що у разі скасування рішення/постанови/, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставинами усіх тих рішень/постанов/, які цю преюдицію використали.

Керуючись ст.ст.433, 258-261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а саме постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року ВП № 51069714 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 01.04.2024 року.

Суддя Гниличенко М. В.