ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10007/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/260/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , звернулася з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визнати земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер колишній чоловік ОСОБА_5 , після чого відкрилася спадщина на належне йому майно земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями ОСОБА_5 є неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю яких є ОСОБА_1 . Доньки прийняли спадщину у встановлений законом строк, подавши відповідні заяви до приватного нотаріуса, але не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки вказана земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідачки ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини у 2002 році.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено. Визнано земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 073,60 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції упереджено здійснив розгляд справи, не врахувавши, що позивачкою невірно обрано підстави позову ст. 57 СК України, оскільки земельну ділянку придбано 16 квітня 2003 року, отже спірні правовідносини мають регулюватися нормами КпШС.

Заявниця зазначає, що стаття 24 КпШС не містить підстав набуття особистої приватної власності на майно, одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Нормами КпШС передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано строк позовної давності.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Чікова Т.А., вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, просила залишити скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що суд першої інстанції, врахувавши пункт 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, обґрунтовано вважав, що порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС, який був чинний на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Зазначає, що суд, з`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи вимоги або заперечення, послалась на неналежні норми права, самостійно кваліфікує спірні правовідносини та ухвалює судове рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які вірно регулюють спірні правовідносини.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позов заявлено не про поділ майна подружжя, а про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця з метою оформлення успадкованого спадкоємцями майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог, зазначивши, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є його неповнолітні діти, яким не видано свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку через те, що на час її придбання спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, але наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_5 придбав спірну земельну ділянку під час роздільного проживання з відповідачкою при фактичному припиненні шлюбу у грудні 2002 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

16 квітня 2003 року ОСОБА_5 придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчено договором купівлі-продажу земельної ділянки від того ж числа, посвідченим приватним нотаріусом чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О. за реєстровим № 2107. (а.с. 12)

21 квітня 2003 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 171605 на цю ділянку (а.с. 11, 12).

У справі встановлено, з 03 жовтня 1998 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003 розірвано (а.с. 76).

Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 25 червня 2003 року, розірвання шлюбу зареєстровано в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за № 686 (а.с. 13).

20 січня 2007 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20 січня 2007 року, актовий запис № 62. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6, 7).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , зареєстрований 20 січня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції України, актовий запис № 62 (а.с. 78).

З ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2022 року (справа № 750/9248/21), вбачається, що у суді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, провадження в якій зупинено до залучення у справі правонаступника.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали цієї справи, в рішенні указав, що у позові ОСОБА_1 ставила питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та їх поділ.

ОСОБА_5 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому він посилався на те, що 10 лютого 2003 року взяв у борг у матері 15 000 доларів США, за які 16 квітня 2003 року придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження цих доводів ОСОБА_5 надав до зустрічної позовної заяви ксерокопію розписки від 10 лютого 2003 року (а.с. 10).

На час розгляду цієї справи, провадження у справі № 750/9248/21 не поновлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28 березня 2022 року (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 171605 від 21 квітня 2003 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 квітня 2003 року (а.с. 11, 12).

За даними спадкової справи № 60/2022 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , спадкоємцями за законом першої черги, які у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини, є неповнолітні діти спадкодавця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 53-58).

Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зазначала, що спадкоємці не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки спірна земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідачки ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини у 2002 році.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У п. 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Таку правову позицію зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Наведене кореспондується зі ст. 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Матеріалами справи підтверджено, що з 03 жовтня 1998 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як свідчить рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, ОСОБА_6 пред`явила позов про розірвання шлюбу із ОСОБА_5 , мотивуючи його тим, що сімейні відносини подружжя припинилися у грудні 2002 року через подружню зраду.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що саме відповідачка стала ініціатором позову та виклала доводи про необхідність розірвання шлюбу через припинення сімейних відносин сторонами у грудні 2002 року внаслідок подружньої зради. Згодом під час розгляду справи судом ОСОБА_9 продублювала наведені у позові обставини, указавши про припинення на початку грудня 2002 року сімейних відносин, що також знайшло відображення у рішенні суду. Відповідач позов визнав і проти його задоволення не заперечував.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд встановив, що сімейні відносини між подружжям припинено в грудні 2002 року, поновити їх сторони не бажають. Сторони тривалий час не проживають однією сім`єю.

16 квітня 2003 року ОСОБА_5 придбав земельну ділянку розміром 0,10 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництві та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2107.

21 квітня 2003 року ОСОБА_5 видано державний акт серії ЧН № 171605 на право власності на земельну ділянку 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

20 січня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено шлюб, у якому народилися діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2021 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Суд першої інстанції, дослідивши наведені обставини та допитавши свідків, дійшов правильного висновку про те, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003 підтверджено і доведено, що подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 припинило спільне проживання в грудні 2002 року, отже спірну земельну ділянку придбано ОСОБА_5 у квітні 2003 року під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу. Зазначене спростовує доводи ОСОБА_4 про те, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі презумпції спільності майна подружжя.

Належних доказів на спростування викладених у рішенні суду про розірвання шлюбу обставин щодо припинення ОСОБА_5 та ОСОБА_9 спільного ведення господарства та сімейних відносин у грудні 2002 року відповідачка не надала, за життя ОСОБА_5 з позовом до нього щодо поділу цього майна подружжя не звернулась. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка та збудований на ній будинок є об`єктом іншого судового спору, сторонами якого були ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Є безпідставними доводи заявниці про те, що положення ст. 24 КпШС не містять підстав набуття особистої приватної власності на майно, що придбано у шлюбі, але за кошти, які належали їй/йому особисто, оскільки ст. 28 КпШС передбачено можливість визнання в судовому порядку майна, нажитого кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Факт набуття ОСОБА_5 спірної земельної ділянки під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу між ним та ОСОБА_9 встановив суд першої інстанції, вирішуючи цей спір.

Колегія суддів відхиляє твердження ОСОБА_4 про те, що позивачка обрала невірне правове обґрунтування заявлених вимог, помилково пославшись на положення ст. 57 СК України, оскільки зазначене не являється підставою для відмови у задоволенні позову.

Принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини.

Разом з цим, самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлений ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позов про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця з метою наступного оформлення успадкованого спадкоємцями майна не є позовом про поділ майна подружжя, як хибно вважає відповідачка, тому відхиляє аргументи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази у справі та встановивши, що після смерті ОСОБА_5 його спадкоємці неповнолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку через те, що на час її придбання спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, але наявними у справі доказами встановлено її придбання ОСОБА_5 під час роздільного проживання зі Швед (нині ОСОБА_4 ) при фактичному припиненні шлюбу, дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту прав спадкоємців та задоволення позову.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко