Провадження №: 2/336/540/2024
18 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Звєздової Н.С.,
за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій після уточнення просить визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що їй та третій особі - ОСОБА_3 на праві власності належить вказана квартира, у якій зареєстрована, але з 2010 року не проживає відповідачка. ОСОБА_2 , яка є дочкою позивачки виїхала з адреси місця реєстрації досить давно, створила сім`ю, перебуває за межами України, де саме, позивачці не відомо. Реєстрація відповідачки за вказаною адресою створює позивачці перешкоди у здійсненні права власності через необхідність сплати додаткових витрат на житлово-комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачки отриманні її згоди при вирішенні господарських та побутових питань по квартирі, тощо.
Ухвалою від 24.10.2023 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою від 04.12.2023 у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України витребувано інформацію стосовно перетину відповідачкою кордону України.
Витребувана інформація надійшла 18.12.2023.
Відповідачкою відзив на позов не надано.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник третьої особи - адвокат Кофанов А.В., який діє на підставі Договору про надання правової допомоги №23/2023 від 28.09.2023, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023 серії АР №1142825, через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи без участі його та ОСОБА_3 . Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, відзив на позов, заяву про розгляд справи без її участі чи заперечення на позов, суду не надала.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подала, а позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.
Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про рестрацію права власності №2208774 від 09.04.2013. (а.с.13)
ОСОБА_3 є власницею 1/3 частини вищевказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право масності на житло № НОМЕР_1 від 21.09.2006 виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорозької міської ради та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12114862 від 11.10.2006. (а.с.7-8)
Крім того, позивачка разом з третьою особою зареєстровані за вищевказаною адресою, що підтверджується долученими до позову копіями їхніх паспортів громадянина України. (а.с.3-5)
За вказаною адресою, окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрована , але фактично з 2010 року на проживає відповідачка по справі ОСОБА_2 , що підтверджується Актом про фактичне не проживання особи від 24.09.2023, засвідченого головою правління ОСББ «Чарівна 109» - Стадниченко О.І. (а.с.14-15).
З пояснень позивачки, не спростованих відповідачкою, остання є її дочкою, яка з 2010 року виїхала з адреси місця реєстрації, створила сім`ю та перебуває за межами України, але де саме, позивачці не відомо.
Відповідно до пункту 17 Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення.
Зберігання в Базі даних інформації з персональними даним осіб впродовж 10 років з моменту її внесення здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 № 472.
З огляду на вищевказане, вбачається, що судом були використані всі можливості для встановлення того, чи дійсно відповідачка перебуває за межами України, чи ні та з якого часу.
Разом з тим, суд зазначає, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.
На підтвердження факту відсутності відповідачки ОСОБА_2 за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 до позову долучено копію Акту фактичного не проживання від 24.09.2023 (а.с. 14-15)
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права.
При цьому, суд врахував, що відповідачка ОСОБА_2 будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 фактично втратила інтерес до вказаного житла, оскільки досить довго не проживає у ньому.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачкою ОСОБА_2 житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 , судом не встановлено.
Також не встановлено відомостей про те, що відповідачка цікавиться спірним житлом, або даних про те, що вона зверталася до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів.
Відповідачка більше року не проживає в житловому будинку за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в утриманні квартир, ремонті, не сплачує вартість нарахованих на неї житлово-комунальних послуг.
Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачки.
Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений в повному обсязі, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, проте, оскільки позивачкою не заявлена вказана вимога, судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

Суддя: Н.С. Звєздова