КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Остапчук Т.В.
Єдиний унікальний номер справи № 757/3455/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/2671/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про захист честі, гідності, ділової репутації.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування посилається на те , що з 12 березня 2021 року він обіймає посаду першого заступника голови Запорізької обласної державної адміністрації.

На офіційному вебсайті ДБР 13 серпня 2022 року за посиланням: htpp://dbr.gov.ua/news/dbr-pripinilo-masshtabnu-korupcijnu-shemu- chinovnikiv-pri-peretini-linii-rozmezhuvannya-u-zaporizkij-oblasti. опубліковано новину під заголовком: «ДБР припинило масштабну корупційну схему чиновників при перетині лінії розмежування у Запорізькій області ».

В рамках кримінального провадження 13 серпня 2022 року співробітниками ДБР було проведено обшук за місцем проживання та місцем роботи позивача. Поширена ДБР інформація, порушує його особисті немайнові права, встановлені положеннями частини першої статті 201, статті 297 та статті 299 ЦК України, на повагу до гідності і честі, а також на недоторканість ділової репутації.

У прохальній частині позову просив:

визнати такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію його фотозображення викладені Державним бюро розслідувань у статті : «ДБР припинило масштабну корупційну схему чиновників при перетині лінії розмежування у Запорізькій області »на його офіційному сайті за посиланням htpp://dbr.gov.ua/news/dbr-pripinilo-masshtabnu-korupcijnu-shemu- chinovnikiv-pri-peretini-linii-rozmezhuvannya-u-zaporizkij-oblasti.

зобов`язати ДБР видалити з його офіційного сайту зі статті під назвою «ДБР припинило масштабну корупційну схему чиновників при перетині лінії розмежування у Запорізькій області» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 фотозображеня ОСОБА_1 здійснені під час обшуку та не поширювати їх на інших інтернет ресурсах та електронних сторінках у соціальних мережах.

У відзиві на позов представник відповідача вказував, що ДБР публікуючи 13 серпня 2022 року інформацію на офіційному вебсайті виконувало обов`язок щодо інформування суспільства про діяльність спрямовану на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції та жодним чином не порушило та не могло порушити права фізичних осіб у тому числі і позивача, просив відмовити в позові.

Представник позивача надав відповідь на відзив 31 березня 2023 року.

Заперечення відповідача надійшли до суду 17 квітня 2023 року

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 18 січня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представники сторін приймали участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 13 серпня 2022 року на офіційному вебсайті ДБР за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1. опубліковано новину під заголовком: «ДБР припинило масштабну корупційну схему чиновників при перетині лінії розмежування у Запорізькій області ».

У вказаній публікації йшлося про те, що працівниками ДБР проведено понад 20 обшуків у Запорізькій обласній воєнній адміністрації, міській раді, правоохоронних органах області, у тому числі в осіб, які можуть бути причетні до цієї злочинної схеми, в результаті чого вилучено: чорнові записи, документи, незаконно отримані кошти, засоби зв`язку та інші речі. Повідомлено, що слідчі ДБР затримали одного із посередників «на гарячому» у момент передачі коштів у сумі 1 400 доларів США за «позитивний» розгляд заяви особи. Затриманий обіцяв вирішити питання з оформленням необхідних для виїзду на тимчасово окуповану територію України документів впродовж усього двох днів за «символічну» плату.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», з метою забезпечення прозорості в діяльності Державного бюро розслідувань, ДБР оприлюднює на своєму офіційному вебсайті інформацію про хід розслідування кримінальних проваджень, у тому числі інформацію про оголошення про підозру, спрямування провадження до суду чи його закриття тощо.

У запереченнях на позов представник відповідача зазначав , що у вказаній публікації не зазначено жодних персональних даних фізичних осіб, зокрема: прізвищ, імен, по батькові, місце роботи, назви посад чи навіть структурних підрозділів органів державної влади та органів місцевого самоврядування у яких проводились слідчі дії.

Суд встановив , що на фотографіях, що долучені до публікації від 13 серпня 2022 року , обличчя зображених на них фізичних осіб заретушовано у такий спосіб, що не дає можливості їх ідентифікувати, у тому числі особу позивача, якщо він вважає себе одним із осіб зображених на фото. Зазначене також підтверджується, доказами які надані безпосередньо представником позивача.

Посилання на нібито опублікування на вебсайті ДБР фотографій на яких зображено позивача не знаходять свого підтвердження у наданих позивачем доказах. Не вказано за допомогою якого саме із доданих копій документів, окрім паспорта, можливо ідентифікувати особу позивача, оскільки на фото відсутні чітко вираженні риси облич зображених фізичних осіб.

Крім того, позивачем не зазначено у якій саме частинні тексту, абзацу чи речення публікації від 13 серпня 2022 року ДБР зазначено ідентифікуючі дані позивача.

Позивач ОСОБА_1 не зазначив, які саме відомості стосовно його особи опубліковані на вебсайті ДБР та яким чином такі відомості можуть зашкодити чи зашкодили його честі, гідності та діловій репутації.

Відповідач ДБР, публікуючи інформацію на офіційному вебсайті виконувало обов`язок щодо інформування суспільства про діяльність спрямовану на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції , щодо ходу розслідування кримінального провадження № 000576 та проведених слідчих дій, а на фотографіях, що розміщенні разом із публікацією неможливо ідентифікувати осіб, що на них зображено унаслідок здійснення ретушування облич. Доказів протилежного позивачем чи його представником до суду не надано.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначенотлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування».

Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року ( справа № 333/6816/17) зроблено висновок, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які не потрібно надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду.

Крім того, не можуть бути предметом дослідження у межах розгляду справи за правилами ЦПК України доводи позивача про нібито протиправні дії, які виразились у проведенні слідчих дій (обшуків), а відтак і надаватись оцінка таким діям.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури.

Порядок та підстави прийняття процесуальних рішень слідчими в межах здійснення досудового розслідування у кримінальних справах визначені КПК України.

Відповідно до частини другої статті 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Проведення обшуку у межах розслідування кримінального провадження є слідчою дією, що регулюється лише нормами КПК України та здійснюється компетентними органами досудового розслідування, зокрема і ДБР.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129.

Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи»).

Позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що інформація, поширена відповідачем ДБР за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 є недостовірною та порушує немайнові права позивача, ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію,та стосується безпосередньо позивача.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

При цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

З огляду на зазначене , позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. З урахуванням наведеного суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не потребують додаткової оцінки.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 23 січня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова