КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/4324/21 Головуючий у суді І інстанції: Якимець О.І.
провадження №22-ц/824/4309/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Олійника В.І., Гаращенка Д.Р.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 у якому просить суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цієї квартири;

- встановити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - АДРЕСА_1 , щодо дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Первомайську Луганської області, матір`ю якої є ОСОБА_2 ;

- Подільському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 17 про народження ОСОБА_3 , складеного 10 січня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, а саме у графі «Відомості про батька» виключити « ОСОБА_5 » та зазначити « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Києва, громадянин України», вказати по батькові дитини « ІНФОРМАЦІЯ_8 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_8 »;

- визнати за неповнолітньою ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_8- після внесення змін до актового запису), ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що з січня 2010 року позивач проживала разом із ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_1 , як одна сім`я без реєстрації шлюбу. У березні 2011 року дізналася про вагітність. Була прийнята на облік у КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва. Спочатку факт фактичних шлюбних відносин та вагітність приховували від родичів, оскільки ОСОБА_4 був чоловіком рідної тітки позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та через велику різницю у віці між позивачем та ОСОБА_4 у зв`язку із наведеними обставинами, позивач будучи на сьомому місяці вагітності поїхала до батьків у м. Первомайськ Луганської області, де ІНФОРМАЦІЯ_6 народила дочку ОСОБА_8 . Відомості про батька дитини були записані у відповідності до ст. 135 СК України (за вказівкою матері), хоч фактично ОСОБА_4 визнав факт батьківська дитини, обіцяв допомагати у вихованні та утриманні дитини. Згодом ОСОБА_4 приїхав у м. Первомайськ, де вони проживали однією сім`єю до 2014 року, тобто до ведення активних бойових дій на території їхнього проживання. У грудні 2014 року переїхали проживати до міста Києва та до серпня 2014 року проживали за адресою - АДРЕСА_3 . Разом із ними проживали двоє синів ОСОБА_9 , один із яких помер у 2015 році, а інший після одруження виявив намір проживати окремо із своєю сім`єю від батька. 24 липня 2017 року за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали квартиру за адресою - АДРЕСА_1 , у якій зробили косметичний ремонт та проживали у ній як одна сім`я, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, виховували спільну дочку ОСОБА_8 . З вересня 2017 року позивач із донькою були зареєстровані у спірній квартирі як внутрішньо переміщені особи, що давало пільги щодо сплати за житлово-комунальні послуги. З серпня 2015 року по 09 серпня 2019 року позивач працювала помічником вихователя у дитячих навчальних закладах. 10 квітня 2018 року ОСОБА_4 через погане самопочуття звернувся до медичного закладу, де йому було поставлено діагноз - онкологічне захворювання. В подальшому, на неодноразові прохання позивача пройти лікування, ОСОБА_4 відмовився. Згодом позивач також працевлаштувалась та обіймала посаду продавця-консультанта. Дочка навчалась у загальноосвітній школі з якої її додому забирав та доглядав ОСОБА_4 , допоки позивач перебувала на роботі. 12 лютого 2020 року ОСОБА_4 склав заповіт, у якому усе своє майно заповів ОСОБА_2 . Надалі, ОСОБА_4 все частіше ставало погано по стану здоров`я, на неодноразові прохання звернутися до лікарів він відмовлявся, а фізичний біль почав притуплювати вживання алкогольних напоїв, що негативно впливало на його поведінку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та відкрилась спадщина на його майно, зокрема квартиру по АДРЕСА_1 . Позивав звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, однак дізналась що існує інший заповіт, де ОСОБА_4 заповів усе своє майно синові ОСОБА_1 . Вважає, що така квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, адже придбана за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за спільні кошти подружжя в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Всі ці наведені обставини підтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи та показаннями свідків, яких необхідно допитати у судовому засіданні. У відповідності до ст. ст. 63, 65, 70, 74, 130, 134 СК України та згідно з ст. ст. 1216, 1241 ЦЦК України просив позов задовольнити.

04 травня 2023 року ухвалою суду об`єднано цивільну справу № 758/4324/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині та цивільну справу № 758/13229/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири - в одне провадження та присвоєно цивільній справі єдиний унікальний номер №758/4324/21.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 .

Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5420,40 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 ; в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частках квартири АДРЕСА_2 ; в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя. Просив ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних виомг. В іншій частині рішення просив залишити без змін.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказував на те, що задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та спадкодавця, суд керувався показами свідків. Однак, жоден із свідків, як з боку позивачки, так і з боку відповідача, не свідчив про факти, свідками яких вони були особисто, які би підтверджували спільне ведення домашнього господарства, наявність спільного бюджету, виконання по відношенню один до одного позивачкою та спадкодавцем, обумовлених Сімейним кодексом України, шлюбних обов`язків, притаманних подружжю, тощо. Свідки з боку позивачки говорили про відому їм обставину сумісного проживання в одній кімнаті певний період позивачки та спадкодавця та про те, що обставина проживання позивачки та спадкодавця в якості подружжя їм відома зі слів позивачки та/або зі слів покійного спадкодавця. Жоден із допитаних свідків не засвідчив яких-би то не було фактів спільного ведення домашнього господарства позивачкою та спадкодавцем та/або фактів, які би вказували на наявність між ними взаємовідносин, притаманних подружжю - виконання по відношенню саме один до одного, а не до інших членів сім`ї, обов`язків по утриманню, піклуванню тощо.

Вказував на те, що жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного житлового будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також вказував, що оскільки предметом спільної сумісної власності є не майно, яке належало ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, частина якого була успадкована після смерті дружини та сина, а тому на отримані від продажу такого майна грошові кошти не поширюється дія положень п. 2) ч. 1 ст. 57 СК України, а тому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ч.2 ст. 60 СК України. Однак скаржник з таким твердженням не погоджується, оскільки на такі кошти, отримані від продажу майна спадкодавця ОСОБА_4 , поширюється дія п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України.

Тому апелянт ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції не врахував в повній мірі норми ст. 3 СК України та неправильно застосував ст.ст. 60, 74 СК України. Також на його думку судом неправильно застосовано норми ст. 57 СК України при встановленні джерела походження коштів, за які придбано спірну квартиру.

Також не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту батьківства, внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини і визнання за нею права на спадкування обов`язкової частки у спадщині та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилалась на те, що надані нею докази на підтвердження факту батьківства є належними і допустимими, однак суд першої інстанції надав їм необ`єктивну оцінку, яку не обґрунтував належним чином.

Вказувала на те, що допитані за клопотанням позивача, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 а також свідки, допитані за клопотанням відповідача, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , є сторонніми особами: сусіди, знайомі, вчителька, тощо, які з обома сторонами перебувають у нормальних відносинах і ніяким чином не зацікавлені в результатах розгляду справи. Вони фактично підтвердили ті обставини, що задовго до народження дитини, приблизно за два роки, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, що саме у цей період скаржниця завагітніла і поїхала народжувати до своїх батьків у м. Первомайськ, куди через деякий час приїхав ОСОБА_4 , що він представляв її як свою дружину. Дитину ОСОБА_8 , яка народилася, він визнавав і називав своєю дочкою, займався її вихованням і утриманням, доглядав її, постійно водив у садочок і до школи, вона називала його татом.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги акти з місця проживання та інші письмові докази, не врахував, що зазначені в актах обставини, а саме їх тривале сумісне проживання як чоловіка і дружини до народження дитини ОСОБА_8 , і після її народження, його визнання дитини своєю дочкою, її виховання і піклування про неї з його боку, підтвердили у суді особи, які ці акти підписували, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ..

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції не врахував, що заперечуючи проти обставин, на які посилалася ОСОБА_2 , і які були встановлені судом, відповідач ОСОБА_1 належних і допустимих доказів на їх спростування не надав. Вказувала, що його твердження, про те, що ОСОБА_8 не є донькою його батька, є його особистим припущенням, яке він обґрунтував тим, що її по-батькові « ІНФОРМАЦІЯ_8 », а тому, на його думку, така не може бути дитиною померлого ОСОБА_4 .. Він не надав суду належних і допустимих доказів того, що доньку скаржниця могла народити від якогось іншого чоловіка. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 знав, що ОСОБА_8 - дочка ОСОБА_4 , і тому заперечував проти проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, про призначення якої скаржниця заявляла клопотання, оскільки була впевнена, що ОСОБА_8 народилася від ОСОБА_4 .. Однак така судова експертиза не була проведена через відсутність відповідних методик щодо вирішення питання біологічної спорідненості по батьку між братом та сестрою, без наявності ДНК ймовірного батька, про що було повідомлено суду експертною установою.

15 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Звірюки Сергія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

24 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 в якому просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовну вимогу щодо встановлення факту, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач із померлим ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено показаннями свідків, які між собою узгоджується, встановленням даних про те, що такі особи проживали не лише разом в одній квартирі, але й в одній кімнаті, навіть, і після смерті сина ОСОБА_4 ОСОБА_18 , який займав окрему кімнату та така була вільною довгий період часу; ОСОБА_4 не приховував та всім говорив, що ОСОБА_19 є його дружиною, хоч шлюб між ними не було зареєстровано; ОСОБА_4 та позивачка мали розподілені обов`язки щодо дитини ОСОБА_8 , тобто ОСОБА_4 брав участь у вихованні, догляді за дитиною, відводив та забирав зі школи, що підтверджено дослідженими у суді різними видами доказів, які у сукупності між собою узгоджуються; тривалий час проживання таких осіб у м. Первомайськ Луганської області; фактичне проживання таких осіб не лише у квартирі по АДРЕСА_4 , але й у квартирі по АДРЕСА_5 ; факт складення ОСОБА_4 заповіту, хоч такий у подальшому був скасований новим заповітом - всі ці встановлені дані на переконання суду першої інстанції свідчали про те, що ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 , проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, адже мали спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю», а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення даної позовної вимоги.

Задовольняючи позовну вимогу щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цієї квартири, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірна квартира по АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що квартиру АДРЕСА_2 необхідно визнати об`єктом визнати об`єктом спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення факту батьківства, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не подано доказів щодо запису батька дитини у відповідності до ст. 135 СК України, належних та достатніх доказів, які б у сукупності підтверджували факт батьківства ОСОБА_4 щодо дитини ОСОБА_3 , тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у вказаній позовній вимозі необхідно відмовити за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги стосовно внесення змін до актового запису № 17 про народження ОСОБА_3 , а саме у графі «Відомості про батька» виключити « ОСОБА_5 » та зазначити « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Києва, громадянин України», вказати по батькові дитини « ІНФОРМАЦІЯ_8 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_8 », суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки заявлена позовна вимога залежить у цій справі від встановлення факту батьківства на підставі рішення суду у якій судом відмовлено, відтак суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для внесення змін до актового запису про народження дитини щодо батька дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги стосовно визнання за неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відсутні підстави для застосування положень ст.1241 ЦК України до цих спірних правовідносин, у зв`язку із наявністю заповіту, який складений спадкодавцем ОСОБА_4 , адже судом не встановлено факту батьківства ОСОБА_4 щодо дитини ОСОБА_3 , а тому у такій вимозі необхідно відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі №295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі №127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17.

У постанові від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 Верховний Суд вказав на те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть від 28.08.2020 року серія НОМЕР_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13 том 1).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (том 1, а.с. 15).

Відповідно до обмінної картки пологового будинку, пологового відділення лікарні від 26.12.2011, містить відомості про породіллю ОСОБА_2 та новонароджену дитини, їх стан здоров`я, групу крові матері О(І), групу крові дитини В (ІІІ) (том 2, а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі батько останньої вказаний ОСОБА_5 , в графі мати - ОСОБА_2 (а.с. 15 том 1).

Відповідно до довідкою від 04 вересня 2017 року № 3345 та № 7135 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 20, 21).

В матеріалах справи містяться подані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_8 у певних місцях: на відпочинку, біля навчального закладу, прогулянках.

Мешканцями будинку по АДРЕСА_5 , а саме: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_13 , були складено акти, у якому останні засвідчують факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства як подружжя, спільне виховання дитини (том 1, а.с. 16,17).

Також позивачем подано до матеріалів справи посадочні документи ДП «ГІОЦ Укрзалізниці» на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_25 , які підтверджують приїзд цих осіб до м. Києва 24 грудня 2014 року (том 1, а.с. 19).

Встановлено також, що 12 лютого 2020 року ОСОБА_4 складно заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє рухоме і нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (том 1, а.с. 22). В подальшому заповіт був скасований внаслідок складання нового заповіту від 05.05.2020 року.

Відповідно до характеристики спеціалізованої школи № 193 із поглибленим вивченням української мови і літератури Подільського району м. Києва від 20.11.2020 № 01-42/304 ОСОБА_3 навчається у школі з першого класу. Під час навчання у першому класі 2019-2020 начальний рік - тато, ОСОБА_4 , приводив і забирав ОСОБА_8 зі школи. Займався її навчанням та вихованням. Цікавився її успіхами. На даний момент дитиною займається мама, так як тато помер (том 1, а.с. 36).

21 липня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 передали у власність ОСОБА_26 квартиру АДРЕСА_6 . Ціна продажу нерухомого майна - 997902,99 грн. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2017, який зареєстровано у реєстрі за № 1218 (том 1, а.с. 112-115).

Відповідач у відзиві на позовну заяву наводить аргументи про те, що отримані кошти від продажу цієї квартири були розподілені між її колишніми власниками ( ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ) у не рівних частках, а саме: ОСОБА_4 у розмірі 591242,12 грн, а ОСОБА_1 у сумі 400000,00 грн, хоч жодних доказів, які б підтверджували наведені обставини суду не надано.

24 липня 2017 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за ціною 543012,00 грн (том 1, а.с. 116-117).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звертаючись з позовною заявою посилалась на те, що проживаючи разом з ОСОБА_4 вона завагітніла. Дитина ОСОБА_27 є рідною дочкою померлого ОСОБА_4 , хоч у свідоцтві по батькові записано інше ім`я батька; ОСОБА_4 називав її своєю дочкою, як у садочку, школі так і серед родичів, знайомих, сусідів; піклувався про дитину, виховував її, доглядав та мав всі права і обов`язки, якими наділені батьки відносно своїх дітей.

З метою встановлення кровного споріднення між померлим батьком та дочкою, судом першої інстанції було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка неодноразово доручалась різним експертним установам. Зразки для експертизи необхідно було відібрати від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Однак така судова експертиза не було проведена через відсутність відповідних методик щодо вирішення питання біологічної спорідненості по батьку між братом та сестрою, без наявності ДНК ймовірного батька, про що було повідомлено суду експертною установою (том 2, а.с. 223).

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_28 , які проживали по адресі АДРЕСА_4 . Позивач приїхала до ОСОБА_4 одразу після смерті його дружини. З кінця 2009 року до початку 2014 року ОСОБА_4 не проживав у квартирі АДРЕСА_6 . З початку 2014 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_8 почали проживати у місті Києві у цій квартирі разом. ОСОБА_4 казав їй, що позивач є його дружиною, а до ОСОБА_8 ставився як до доньки.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 ствердно сказав, що ОСОБА_19 та ОСОБА_8 є його дружиною та дочкою відповідно. Позивач пізно приходила додому, оскільки працювала у дитячому садочку. Бачила, коли дочка ОСОБА_29 пішла у перший клас у школу в м. Києві. ОСОБА_30 водив ОСОБА_8 у школу та забирав її зі школи.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_30 завжди казав, що ОСОБА_19 є його дружиною, а ОСОБА_8 їх дочкою. ОСОБА_4 часто водив дочку в садочок та до школи.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 проживав із ОСОБА_31 як чоловік та дружина. Ревнував свою дружину ОСОБА_32 . Забирав дочку ОСОБА_8 із садочку.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_16 пояснив, що знає сім`ю ОСОБА_28 близько 25 років. Є хрещеним батьком сина відповідача ОСОБА_1 . Позивач почала проживати із ОСОБА_4 приблизно з кінця 2009 року, одразу коли померла мати відповідача. Він приходив в гості до ОСОБА_30 один раз на тиждень. Квартиру по АДРЕСА_4 відповідач і померлий ОСОБА_4 продали з метою, щоб роз`їхатись та купити кожен собі окреме житло для проживання їх сімей, оскільки у квартирі на АДРЕСА_7 проживали ОСОБА_4 з позивачем та її донькою ОСОБА_8 , а також відповідач із своєю дружиною та дитиною.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_17 пояснив, що був однокласником сина ОСОБА_4 - ОСОБА_18 , а тому часто бував у квартирі по АДРЕСА_4 , де проживала сім`я ОСОБА_28 . Пам`ятає, що з 2010 року позивач почала проживати у квартирі ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 . Квартира мала три житлові кімнати, в одні жили ОСОБА_4 із ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_8 , в другій кімнаті жив син ОСОБА_34 із нареченою, у третій житловій кімнаті жив син ОСОБА_18 . ОСОБА_30 повідомив, що ОСОБА_35 його дружина, але у шлюбі вони не перебувають. Коли вагітна позивачка поїхала до своїх батьків у м. Первомайськ Луганської області, ОСОБА_4 також поїхав через деякий час туди. Однак у 2013 вони повернулися, позивач вже була із новонародженою дитиною ОСОБА_8 .

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_36 (дружина відповідача) пояснила, що літом 2010 року ОСОБА_35 приїхала до міста Києва, щоб знайти роботу. У 2011 році ОСОБА_35 поїхала у м. Первомайськ Луганської області, де у грудні народила дочку. ОСОБА_35 проживала у АДРЕСА_4 у кімнаті разом з ОСОБА_4 .. У 2013 році ОСОБА_4 виїхав до м. Первомайськ Луганської області та у 2014 році повернувся до м. Києва разом із ОСОБА_37 та дитиною. Між позивачем та нею частко виникали конфлікти у зв`язку із чим, позивачка вигнала її з квартири по АДРЕСА_4 . У 2017 році квартиру по АДРЕСА_4 відповідач та ОСОБА_4 продали, щоб роз`їхатися. ОСОБА_4 купив квартиру по АДРЕСА_5 , де деякий час проживав також майбутній чоловік свідка - відповідач, оскільки у їхній квартирі тривав ремонт. Під час проживання по АДРЕСА_4 вона жодного разу не чула, що померлий ОСОБА_4 називав дитину ОСОБА_8 своєю дочкою. Однак, померлий міг і свідка називати дочкою. Зі слів чоловіка свідку відомо, що ОСОБА_8 не дочка ОСОБА_4 .

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 (відповідач), як свідок, пояснив суду що у 2010 році приїхала позивачка та проживала в одній кімнаті із його батьком - ОСОБА_4 у квартирі по АДРЕСА_4 , потім через деякий час вона поїхала. У 2013 році батько поїхав до родичів в Луганську область та повернувся у 2014 році разом із ОСОБА_31 та її дочкою. Разом із померлим батьком вони продали квартиру по АДРЕСА_4 . На отримані кошти за частку батько придбав квартиру по АДРЕСА_5 . Відповідач більше півтора року проживав у квартирі по АДРЕСА_5 разом із батьком та ОСОБА_31 та її дочкою. Йому відомо, що по батькові дитини « ІНФОРМАЦІЯ_8 », а тому, на його думку, така не може бути дитиною померлого ОСОБА_4 .

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_38 , пояснила, що є матір`ю ОСОБА_39 , дружини відповідача. Познайомились з ОСОБА_4 на весіллі їхніх дітей. ОСОБА_9 повідомив, що прийняв до себе племінницю померлої дружини ОСОБА_3 з Луганської області. Однак такий жодного разу не згадував про позивача як про цивільну дружину. ОСОБА_30 та його син продали квартиру по АДРЕСА_4 з метою придбати окремо один від одного житло. Відповідач проживав у квартирі по АДРЕСА_5 разом із ОСОБА_31 , оскільки будувалась квартира у місті Ірпені.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_40 пояснив, що є батьком ОСОБА_39 , дружини відповідача. Познайомились на весіллі дітей. ОСОБА_30 забирав ОСОБА_41 із дитиною з пологового будинку, де також були присутні батьки ОСОБА_42 . Дочка ОСОБА_43 скаржилася, що ОСОБА_19 постійно влаштовувала сварки, а також між ними виникали бійки. Позивачка проживала в одній кімнаті із ОСОБА_32 . Коли ми ( ОСОБА_38 та ОСОБА_40 ) відвідували дочку ОСОБА_41 у місті Києві, то проживали у кімнаті померлого сина ОСОБА_18 . Позивачка була постійно на роботі. Коли позивачка захворіла, то ОСОБА_30 догляд за нею.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_37 жили у батьків останньої, коли її привезли із роддому, аж до 2014 року. Жили як сім`я в одній кімнаті, а в іншій жили батьки позивачки. ОСОБА_8 називав своєю дочкою, а чому у дитини по батькові інше свідку не відомо.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснила, що є вчителькою дитини ОСОБА_8 . Знає сім`ю з 2019 року. Спочатку подумала, що ОСОБА_4 є дідусем дитини, однак ОСОБА_44 сказав, що є її батьком. Кожного дня зранку приводив дитину до школи і забирав після уроків. ОСОБА_3 сором`язлива дитини, розповідає про батька, коли це стосується теми уроку чи в бесіді між дітьми. Дитина ніколи не залишалась на групі продовженого дня, оскільки ОСОБА_44 постійно її забирав після закінчення уроків. В телефонному режимі спілкувалась із матір`ю, а у школі із батьком дитини. ОСОБА_44 та дитина ОСОБА_8 були дуже схожі між собою. Дитина завжди говорила, що її буде забирати тато зі школи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку задовольняючи частково позовні вимоги в частині встановлення факту, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою АДРЕСА_1 , а також визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у рівних частках № 106 у будинку АДРЕСА_5 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цієї квартири. Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і надав об`єктивну оцінку наданим доказам, які визнав належними і допустимими, зокрема показаннями свідками підтверджено те, що позивачка ОСОБА_2 з ОСОБА_4 проживала разом в одній квартирі, померлий ОСОБА_4 не приховував ті обставини, що вважав позивачку ОСОБА_2 своєю дружиною (враховуючи те, що шлюб офіційно не було зареєстровано). Крім того ОСОБА_4 брав участь у вихованні, догляді за дитиною ОСОБА_8 , зокрема відводив та забирав зі школи, про що зазначено у характеристики спеціалізованої школи № 193 із поглибленим вивченням української мови і літератури Подільського району м. Києва від 20.11.2020 № 01-42/304 (том 1, а.с. 36), також встановлено, що в матеріалах справи містяться копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_8 у певних місцях: на відпочинку, біля навчального закладу, прогулянках (а.с. 23-27 том 1), що підтверджує обставини ОСОБА_4 у вихованні та догляді за дитиною. Крім того судом апеляційної інстанції встановлено тривалий час проживання позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у м. Первомайськ Луганської області у період з березня 2013 року по грудень 2014 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно керувався ст.ст. ч. 1 ст. 70, 74 СК України та дійшов обгрунтованого висновку про те, що вказану квартиру необхідно визнати як об`єкт спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які проживали однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та майно набуте ними за час спільного проживання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не проживала разом з ОСОБА_45 однією сім`єю, вони не вели спільного господарства та не були пов`язані спільним побутом, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків, допитаних у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу безпідставно керувався лише показаннями свідків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки даючи правову оцінку показанням свідків, апеляційний суд зазначає, що допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки підтвердили факт проживання сторонами однією сім`єю та спільного придбання спірного майна. Крім того, докази у справі в їх сукупності спростовують доводи, які викладені в апеляційні скарзі. Також факт спільного проживання підтверджується спільними фото, проїзними документами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення норм процесуального права, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними і таким, які є власним тлумаченням чинного процесуального законодавства особою, яка подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги акти з місця проживання та інші письмові докази, не врахував, що зазначені в актах обставини, а саме їх тривале сумісне проживання як чоловіка і дружини до народження дитини ОСОБА_8 , і після її народження, суд апеляційної інстанції відхиляє, та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 за життя вчиняв будь-які дії щодо визнання батьківства щодо дитини ОСОБА_3 та внесення відповідних змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства.

Крім того, в суді апеляційної інстанції сторонам було роз`яснено право повторного проведення молекулярно-генетичної експертизи, у зв`язку з необхідністю встановлення кровного споріднення між померлим ОСОБА_4 та дочкою позивачки ОСОБА_2 , а також право на витребовування за наявності біологічних зразків померлого, однак таким право сторони не скористались, відповідні клопотання в суді апеляційної інстанції не заявлено.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

З урахуванням викладено, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про встановлення батьківства між померлим ОСОБА_4 та донькою позивачки, оскільки встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 не є беззаперечною підставою вважати встановлення факту батьківства. А також вірно відмовив у задоволенні позовних вимог стосовно внесення змін до актового запису № 17 про народження ОСОБА_3 та визнання за неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 ..

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що підставою для встановлення факту батьківства та визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в процесі судового розгляду справи, позивакою не надано докази, які безпосередньо вказували на те, що померлий ОСОБА_4 є біологічним батьком дитини позивачки - ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ч. 1 ст. 57, ст.ст. 70, 74, 130, 135 СК України, ст. 328, 392, 1241 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «22» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник