ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/457/24 Справа № 203/4998/22 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О.В Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус» на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року в цивільній справі номер 203/4998/22 за позовом Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулось АТ ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у листопаді 2013 року видано кредит на рефінансування заборгованості перед ПАТ «АктаБанк» з кредитуванням до травня 2014 року, та банківського рахунку в подальшому збанкрутілому у 2017 році боржнику, за якого з відома та згоди своєї дружини тоді ж у листопаді 2013 року особисто поручився ОСОБА_3 , будучи і майновим поручителем, віддавши у грудні 2013 року в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , після чого з настанням прострочення основного боржника поручитель належну собі частку у праві спільної часткової власності на квартиру подарував дочці в порушення публічного порядку без згоди кредитора всупереч своїм обов`язкам за укладеним з ним договором поруки.

На правах нового кредитора в ланцюгу цесій забезпечених прав вимоги виведеного з ринку ПАТ «Банк Форум» на загальну суму 466809,06 грн позивач пред`явив зазначений позов на предмет їх захисту від злісного відчуження поручителем боржника, яким виступив ОСОБА_3 , цінного майна на користь своєї дочки ОСОБА_4 з видачею нею цього майна, як набувачем за безвідплатним правочином, з підстав оспорювання дійсності їх спільних недобросовісних дій, вчинених у червні 2014 року, а саме переходу «лише для виду» частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 фіктивно на шкоду кредитору з метою уникнення на майбутнє звернення на неї стягнення.

Позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 61/200 частки квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. 26.06.2014 року за реєстровим №751, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14054031 від 26.06.2014 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), припинити право власності ОСОБА_2 на 61/200 частку квартири АДРЕСА_2 та поновити таке право власності за ОСОБА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року у задоволенні позову АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2023 року по справі №203/4998/22 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути на користь позивача судові витрати.

Доводами апеляційної скарги наведено, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до хибних висновків, оскільки не в повній мірі досліджено обставини справи, висновки у рішенні суду не відповідають встановленим обставинам та неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Відзив ОСОБА_1 був поданий 27.03.2023 року, тобто після закінчення процесуального строку встановленого судом, а відзив ОСОБА_2 30.05.2023 року, тобто взагалі після закриття підготовного провадження по справі, а відповідачі не заявляли клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус», керуючись ст. 126 ЦПК України, вважає, що відзиви відповідачів мали бути залишені без розгляду, але суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправомірно посилається на відзиви відповідачів в оскаржуваному рішенні.

Рішенням Господарського суду м. Дніпропетровська №904/1579/15 від 10.01.2017 року, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська №206/3417/16-ц від 13.12.2017 року, які набрали законної сили, встановлено наявність заборгованості перед банком станом на березень - травень 2014 року у ТОВ «Зодіак Тойс» та ОСОБА_1 , як поручителя перед кредиторам.

26.06.2014 року відповідач, усвідомлюючи про наявну заборгованість за кредитними договорами та всупереч умовам Договору поруки, з метою уникнення від виконання зобов`язання перед кредитором ПАТ «Банк Форум», укладає договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. за реєстровим №751.

ОСОБА_1 не мав права без згоди кредитора (банку) укладати договори від 26.06.2014 року про виділ часток нерухомого майна та договору дарування, оскільки був зобов`язаний договорами поруки від 13.11.2013 року не продавати та не відчужувати нерухоме майно.

АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» розцінює правочини, вчиненні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такі, що вчиненні з метою уникнення від виконання зобов`язання перед кредитором ПАТ «Банк Форум», а саме як фраудаторні.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зовсім не враховано факт, що укладення договору дарування від 26.06.2014 року та відчуження всього майна ОСОБА_1 на користь його доньки та дружини, фактично позбавляє АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус», як кредитора, можливості будь якого погашення заборгованості за кредитними зобов`язання, а боржнику надає можливість уникнути виконання зобов`язання за кредитними договорами та судовими рішення. Укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування, підлягає визнанню недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), а також спеціальної норми - статті 234 ЦК України, як такі, що укладені з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, що свідчить, про те що його правова мета є іншою, ніж та, яка безпосередньо передбачена

правочином.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Від відповідачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Яковлев Ю.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 , будучи забезпеченим власним житлом, дійсно передав, а його дочка ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла мати ОСОБА_6 , прийняла в дар за ціною 286108,91 грн частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 на умовах укладеного ними 26 червня 2014 року договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. з вчиненням запису в реєстрі за №751, про що до Державного реєстру речових прав того ж дня, 26 червня 2014 року, внесений запис №6143144.

Тому на відміну від відчуження у цьому ж будинку іпотечної квартири АДРЕСА_1 на виконання визнаної судом мирової угоди з проведенням державної реєстрації переходу права власності до ОСОБА_6 тільки 31 березня 2020 року, що припало на період карантину, для оспорювання договору дарування у цій справі перебіг строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України належить обчислювати з часу внесення до Державного реєстру речових прав офіційного запису, з якого банк-цедент міг довідатися про порушення своїх прав, а неодноразова заміна кредитора у зобов`язанні на сплив ще до карантину загального строку давності у червні 2017 року згідно зі ст. 262 ЦК України не впливає, тоді як позивач на правах нового кредитора за умовами п. 6 договору купівлі прав вимоги в АТ ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» від 17 грудня 2021 року отримав запевнення останнього під страхом відшкодування збитків від їх неправдивості про вжиті заходи для переривання строку позовної давності, докази яких не представлені суду жодні.

13.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зодіак Тойс» були укладені кредитні договори №6-0080/13/14-LL та №6-0078/13/14-OVR.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальником за вказаними кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 13.11.2013 року укладено договори поруки №3-0400/13/14-Р та №3- 0383/13/14-P.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №6-0080/13/14-LL між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №3-0443/13/14-IP. Квартира АДРЕСА_2 в іпотеку за договорами не передавалася.

Між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» (ТОВ Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») 04.04.2019 року було укладено договір про відступлення прав вимоги №0002/19/16. За цим договором до ТОВ «ФК «Веста» перейшли права банку за укладеними між ним та позичальником і ОСОБА_1 договорами, зазначеними вище.

Між ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» та АТ «ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» 21.11.2021 року було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами №07/24/11/2021/3 та договір купівлі-продажу майнових прав від 24.11.2021 року №06/24/11/21/3. Права іпотеки та будь-які інші на квартиру АДРЕСА_2 за договорами не визначалися.

В подальшому, 17.12.2021 року, між АТ «ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» та АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами забезпечення і договір купівлі-продажу майнових прав. За умовами зазначених договорів АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» стало новим кредитором, володільцем майнових прав та іпотекодержателем майна. Права іпотеки та будь-які інші на квартиру АДРЕСА_2 за договорами не визначалися.

Між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.06.2014 року укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

ТОВ «ФК «Веста», АТ «ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» та АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» (позивач в цій цивільній справі) на момент укладення договорів про відступлення права вимоги за договорами вже знали про договір дарування квартири АДРЕСА_2 , оскільки ці дані знаходяться у відкритому доступі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За весь час жоден новий кредитор не звернувся до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів попередніми кредиторами. У нових володільців майнових прав та нових іпотекодержателів протягом 8 (восьми) років не виникало жодних питань та заперечень з приводу вказаного нерухомого майна (квартири) та її часток.

Тобто, з дня виникнення у позивача права вимоги по правовідносинах, що стали предметом позову, до дня заявлення позову сплинув строк, що перевищує три роки. Отже, слід застосувати до заявлених позивачем вимог позовну давність та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» адвокат Горобець Р.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зінченко Г.В. з апеляційною скаргою не погодилась, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представ відповідачки ОСОБА_2 адвокат Яковлєв Ю.В. апеляційну скаргу не визнав, вважав її безпідставною, просив судове рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статтіей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 13.11.2013 року між ПАТ

«Банк Форум» та ТОВ «Зодіак Тойс» було укладено генеральний договір б/н та кредитні договори

№6-0080/13/14-LL та №6-0078/13/14-OVR (а.с. 11-16зв, 17-19, 20-26, том 1).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «Банк

Форум» та ОСОБА_1 13.11.2013 року укладено договори поруки №3-0400/13/14-Р та №3- 0383/13/14-P, ОСОБА_6 надано згоду на укладення договорів поруки (а.с. 27-29зв, 30, 31-

33зв, 34, том 1).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №6-0080/13/14-LL між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №3-0443/13/14-IP.

04.04.2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» укладено договір про відступлення прав вимоги №0002/19/16. За цим договором до ТОВ «ФК «Веста» перейшли права банку за укладеними між ним та позичальником і ОСОБА_1 договорами, наведеними в реєстрах до договору №0002/19/16 (а.с. 39-58зв, том 1).

Також 04.04.2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (іпотечними договорами) (а.с. 59-63зв, том 1).

Між ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» та Акціонерним товариством «ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» 21.11.2021 року укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами №07/24/11/2021/3 та договір купівлі-продажу майнових прав від 24.11,2021 року №06/24/11/21/3 (а.с. 65-71, 72-74, том 1).

В подальшому, 17.12.2021 року, між АТ «ЗНВКІФ «Аргумент Фонд» та АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення №07/17/12/2021/3 і договір купівлі-продажу майнових прав. За умовами зазначених договорів АТ «ЗНВКІФ «Інвестохіллс Хеліантус» стало новим кредитором, володільцем майнових прав та іпотекодержателем майна (а.с. 75-82, 83-87, том 1).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2014 року у справі №203/8742/13 встановлено, що у серпні-жовтні 1997 року у АДРЕСА_3 ОСОБА_7 за життя придбав квартиру АДРЕСА_4 , а його дочка ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_5 , після чого їх зусиллями і коштом суміжні квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 переобладнані з об`єднанням в одну квартиру, узаконеним рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради №1046 від 11.09.2012 року, на підставі чого 19 вересня 2012 року їм видане свідоцтво про право спільної власності у частках пропорційно площі кожної з об`єднаних квартир, з яких перероблена новостворена чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 , жилою площею 80,7 кв. м у складі з допоміжними приміщеннями 1-коридору, 5-кухні, 7-санвузлу, 8-кладової, 9-вбудованої шафи, І, ІІ - балконів загальною площею 119 кв. м, на яку право власності зареєстроване КП «ДМБТІ» 08 листопада 2012 року. Тим же рішенням визначено, що частка ОСОБА_6 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 складає 61/100 частини. Право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 припинено (а.с. 107-108, том 1).

26 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали нотаріально посвідчений договір про виділ часток нерухомого майна між подружжя, що є спільною сумісною власністю в їх спільній сумісній власності стосовно частки 61/100 квартири за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 109-110, том 1).

Між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.06.2014 року укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував належну йому частку у 61/200 квартири за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 111-112, том 1).

До матеріалів справи долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно об`єкту нерухомого майна - реєстраційний номер 1, квартира, розташована за адресою АДРЕСА_7 ; та реєстраційний номер 01, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 113 - 122, 96- 104зв, том 1).

Господарським судом Дніпропетровської області в рішенні від 10 січня 2017 року у справі

№904/1579/15 встановлено порушення виконання частинами зобов`язань боржника, включаючи несплату з березня 2014 року процентів за укладеними договорами кредиту, з врученням письмового повідомлення про це основному боржнику не раніше 25 вересня 2014 року (а.с. 127-133, том 1).

Після чого розпочато провадження про банкрутство основного боржника у справі №904/7520/15 із затвердженням реєстру вимог кредиторів за ухвалою того ж господарського суду від 01 грудня 2015 року.

З рішень Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року та Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року вбачається, що первісний кредитор не надсилав ОСОБА_8 окремої письмової вимоги про виконання ним його солідарного обов`язку поручителя з повідомленням про факт порушення основного зобов`язання, а пред`явив одразу через суд позов вперше не раніше листопада 2014 року (а.с. 134-136, 137-140, том 1).

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М. відкрито виконавчі провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №206/3417/16-ц виданого 12.06.2018 року, НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №199/1422/15-ц виданого 02.10.2019 року, та об`єднано виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у зведене провадження НОМЕР_3 (а.с. 142-143, 144-145 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що презумпція правомірності укладеного відповідачами договору дарування позивачем в межах заявлених ним у цій справі вимог не спростована, а поважні причини для захисту прав третіх осіб незалежно від задавненості їх вимог не встановлені.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказала про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Ця правова позиція передбачає правовідносини боржника, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора і будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанови Верховного Суду у справі від 24 липня 2019 року № 405/1820/17 та від 28 листопада 2019 року № 910/8357/18).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів висловлено Верховним Судом у постановах: від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 13.11.2013 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Зодіак Тойс» укладено генеральний договір б/н та кредитні договори №6-0080/13/14-LL та №6-0078/13/14-OVR.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 13.11.2013 року укладено договори поруки №3-0400/13/14-Р та №3- 0383/13/14-P, ОСОБА_6 надано згоду на укладення договорів поруки.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №6-0080/13/14-LL між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №3-0443/13/14-IP.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2014 року у справі №203/8742/13 встановлено, що у серпні-жовтні 1997 року у АДРЕСА_3 ОСОБА_7 за життя придбав квартиру АДРЕСА_4 , а його дочка ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_5 , після чого їх зусиллями і коштом суміжні квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 переобладнані з об`єднанням в одну квартиру, узаконеним рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради №1046 від 11.09.2012 року, на підставі чого 19 вересня 2012 року їм видане свідоцтво про право спільної власності у частках пропорційно площі кожної з об`єднаних квартир, з яких перероблена новостворена чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 , жилою площею 80,7 кв. м у складі з допоміжними приміщеннями 1-коридору, 5-кухні, 7-санвузлу, 8-кладової, 9-вбудованої шафи, І, ІІ - балконів загальною площею 119 кв. м, на яку право власності зареєстроване КП «ДМБТІ» 08 листопада 2012 року. Тим же рішенням визначено, що частка ОСОБА_6 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 складає 61/100 частини. Право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 припинено.

26 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали нотаріально посвідчений договір про виділ часток нерухомого майна між подружжя, що є спільною сумісною власністю в їх спільній сумісній власності стосовно частки 61/100 квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.06.2014 року укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував належну йому частку у розмірі 61/200 квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Господарським судом Дніпропетровської області в рішенні від 10 січня 2017 року у справі

№904/1579/15 встановлено порушення виконання частинами зобов`язань боржника, включаючи несплату з березня 2014 року процентів за укладеними договорами кредиту, з врученням письмового повідомлення про це основному боржнику не раніше 25 вересня 2014 року.

Після чого розпочато провадження про банкрутство основного боржника у справі №904/7520/15 із затвердженням реєстру вимог кредиторів за ухвалою того ж господарського суду від 01 грудня 2015 року.

З рішень Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року та Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року вбачається, що первісний кредитор не надсилав ОСОБА_8 окремої письмової вимоги про виконання ним його солідарного обов`язку поручителя з повідомленням про факт порушення основного зобов`язання, а пред`явив одразу через суд позов вперше не раніше листопада 2014 року.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М, відкрито виконавчі провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №206/3417/16-ц виданого 12.06.2018 року, НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №199/1422/15-ц виданого 02.10.2019 року, та об`єднано виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у зведене провадження НОМЕР_3.

З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявленого позову, та про те, що позивачем не надано жодних достовірних доказів на підтвердження того, що дарувальник і після укладення договору продовжував фактично володіти та користуватися спірним нерухомим майном, без повідомлення про причини неможливості їх надання та їх поважність в порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України, натомість відповідачами доведено, що відповідач ОСОБА_1 не брав майнової участі у придбанні спірної квартири, та вчинив залежні від нього дії для усунення сумнівів щодо поширення презумпції сумісної власності подружжя на майно, яке набуто силами і коштом його покійного тестя, з огляду на що мети приховувати це майно від імовірного виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів відповідач не мав. Отже, презумпція правомірності укладеного відповідачами договору дарування позивачем в межах заявлених ним у цій справі вимог не спростована, а поважні причини для захисту прав третіх осіб незалежно від задавненості їх вимог не встановлені.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачем ОСОБА_1 26.06.2014 року вчинено правочин - договір дарування з метою уникнення від виконання зобов`язання перед кредитором ПАТ «Банк Форум», апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також

практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інвестохіллс Хеліантус»залишити без задоволення, рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 22 січня 2024 року.

Суддя: