Справа №442/6196/23
Провадження №2/442/78/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З.С.,

з участю секретаря судових засідань Голяк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення,

встановив:

02.10.2023 представник ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 адвокат Сисин С.В. подав до суду позов до ОСОБА_5 , в якому просить усунути його довірителям перешкоди у здійсненні ними права володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_5 з вказаної квартири без надання їй іншого житлового приміщення, а також стягнути судові витрати, які кожен з відповідачів поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи та представництвом їх інтересів становить попередньо 20000 грн. (без врахування сплаченого судового збору за подання зустрічного позову).

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з сімдесятих років минулого століття вони, а також ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_3 ) проживали у квартирі АДРЕСА_1 . У 1994 році народився син ОСОБА_2 ОСОБА_4 та, після народження, також почав проживати у цій квартирі. Враховуючи такі обставини, у 1995 році квартира була приватизована цими особами, що стверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 09.03.19958, зокрема підтверджено приватизацію квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та перебування квартири у спільній сумісній власності цих осіб. 27.12.1995 ОСОБА_1 і ОСОБА_8 одружилися. Після одруження ОСОБА_1 і ОСОБА_8 також проживали у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 . Після його смерті його син ОСОБА_1 успадкував 1/5 спірної квартири. Отже, з 1995 року по даний час співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким на праві спільної сумісної власності належить 4/5 квартири. Щодо проживання у спірній квартирі ОСОБА_5 , зазначає, що у 2003 році за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_8 придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,10 га за вказаною адресою. У зазначений житловий будинок вони оселились у 2003 році. Придбання даного будинку вони оформили договором дарування. ОСОБА_5 мати ОСОБА_8 , зважаючи на те, що з 2001 року вона знаходилась на заробітках за межами України в Італії, наприкінці 2007 року попросила в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дозволу тимчасово і періодично (на час повернення в Україну) проживати в спірній квартирі, незважаючи на те, що у неї на той час у власності була квартира, яку вона здає в оренду стороннім особам. Оскільки, станом на 2007 рік і до кінця 2022 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 були хороші, дружні, сімейні стосунки, то ОСОБА_1 і ОСОБА_3 погодились на прохання ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на те, щоб остання проживала у їх квартирі, а у разі необхідності, на першу ж вимогу звільнить квартиру. Так, з 2007 року з листопада по лютий ОСОБА_5 поверталась в Україну, де тимчасово проживала у спірній квартирі. При цьому, як до 2007 року, так і з 2007 року у квартирі також проживали ОСОБА_3 . Також у вказаний період ОСОБА_3 одночасно проживала, крім вказаної квартири разом з донькою та її сином у квартирі АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_2 . З 2007 року по 2023 рік усі комунальні послуги за вказану квартиру сплачував ОСОБА_1 , так як саме він просив інших співвласників не заперечувати проти тимчасового проживання у квартирі відповідачки. Оскільки до початку 2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , проживали у шлюбі, то як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_10 дозволяли ОСОБА_5 періодично і тимчасово проживати у їх квартирі, так як ОСОБА_5 тимчасово проживала у цій квартирі як мати ОСОБА_8 , яка була дружиною одного із співвласників квартири ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що ОСОБА_5 тимчасово проживала у спірній квартирі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали постійний доступ до квартири та проживали у ній як на час проживання ОСОБА_5 так і за її відсутності. Ключі від вхідних дверей мали усі співвласники квартири. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не проживаючи постійно у вказаній квартирі, будучи її співвласниками, неодноразово обговорювали з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 питання можливого продажу ОСОБА_1 в майбутньому їх частки у вказаній квартирі. У січні 2023 року через розірвання сімейних відносин та повідомлення ОСОБА_8 , про намір розірванню шлюбу, ОСОБА_1 припинив проживати по АДРЕСА_2 . Після вказаного випадку, ОСОБА_8 , замінила усі замки на вхідних дверях будинку, що призвело до того, що він не зміг навіть забрати свої речі. Рішенням суду шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , розірвано. Після зазначених подій, ОСОБА_1 неодноразово приходив до своєї квартири, у якій на той час проживала ОСОБА_5 , і повідомляв її про необхідність виселитися з квартири, так як він не має іншого житла і не бажає проживати з нею. На такі вимоги, які підтримали й інші співвласники квартири (покинути квартиру) ОСОБА_5 погодилась і пообіцяла до березня 2023 року (до її від`їзду в Італію) це виконати. Вже будучи в Італії, зателефонувала до ОСОБА_1 та попросила дозволу залишити власні речі в квартирі до її повернення з Італії, тобто до жовтня 2023 року. Не бажаючи вступати в конфлікту ситуацію, враховуючи їх тривале спілкування, він погодився. Поряд з тим, 22.09.2023, прибувши до квартири, відповідач побачив, що усі замки від вхідних дверей замінені, що перешкоджає доступу власникам квартири до неї. Зазначає, що у зв`язку з самовільною заміною ОСОБА_5 замків до квартири, він звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою суду від 11.10.2023 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення прийнято до розгляду.

На підставі заяви представника позивачів адвоката Сисина С.В. ухвалою суду від 11.10.2023 забезпечено позов, заборонено ОСОБА_5 виносити з квартири АДРЕСА_1 предмети меблів, побутову техніку, а також заборонено ОСОБА_5 вчиняти дії по перешкоджанню ОСОБА_1 в доступі та у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

23.10.2023 ОСОБА_5 подала до суду відзив на позовну заяву. Позов заперечує, покликаючись на обставини, викладені у позові. Зокрема, вказує на те, що з 2007 року відкрито користується спірною квартирою, за яку передала на підставі усного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 кошти в сумі 22000 доларів США. Тоді вони з ним домовились про те, що вона надає йому кошти в розмірі 22000 доларів США на погашення кредиту за авто, а він взамін їй спірну квартиру. З цього часу, зробила в квартирі капітальний ремонт, постійно здійснювала поточні ремонти, обмеблювала, оплачувала комунальні послуги. З 2007 року ніхто з позивачів спірною квартирою не цікавились, в ній не проживали, їх особистих речей там не було. Твердження, викладені у позові не відповідають дійсності. Ніхто з позивачів, окрім її доньки та ОСОБА_1 , не мали ключів від квартири. Жодної домовленості про те, що вона проживає в квартирі тимчасово та на першу вимогу звільнить її не було. Замків у квартирі з 2007 року вона не змінювала, жодних перешкод у доступі до квартири вона не чинила. Проте, й жодних звернень про доступ до квартири не отримувала. Вона вільно, відкрито володіла спірною квартирою, розпоряджалась нею як власник, а тому вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Ухвалою суду від 10.11.2023 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 06.12.2023. Водночас задоволено клопотання сторін про витребування доказів та виклик свідків у судове засідання.

Представник позивачів адвокат Сисин С.В. в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 , будучи допитана в судовому засіданні як свідок, позов заперечила. Дала суду покази про те, що у спірну квартиру вселилась у 2007 році з дозволу ОСОБА_1 . Вважала, що квартира належить йому, чи є інші власники не цікавилася. Будь-яких договір між собою вони не укладали, всі домовленості були усними. ОСОБА_11 , на той час, був її зятем, дозволив вселитись у квартиру і робити ремонт. Документи на квартиру не бачила. Свого часу, ОСОБА_11 пропонував квартиру переоформити, однак відмовилася, оскільки жила зі сім`єю дочки дуже дружньо. Перебуваючи часто на заробітках в Італії, передавала кошти за які в спірній квартирі робився ремонт та оплачувались комунальні послуги. Фактично даної квартири не потребує, однак хоче компенсацію, оскільки за її кошти куплено автомобіль, який, в даний час, належить колишньому зятеві, а той обіцяв за вказані кошти переоформити на неї квартиру. Квитанції, які б підтверджували виконання нею ремонтних робіт у квартирі, зберігала 10 років, однак станом на сьогодні вони є знищеними.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу, своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачами обрано спосіб захисту усунення перешкод в користування майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об?єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У відповідностічастини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб?єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім?ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім?ї якого вони є. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року (справа №595/1271/16-ц).

У постанові від 27.02.2019 в справі №357/7940/16-ц (провадження №61-25704св18) Верховний Суд зазначив, що законодавством не передбачене збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім?ї власника.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов?язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а у ч.4 зазначеної статті визначено, що сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 19.03.1995 належала ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Згідно зі Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем після його смерті, зокрема на 1/5 частки у вищевказаній квартирі є ОСОБА_1 .

Із записів ОСОБА_12 книги вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 .

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 , яка є донькою ОСОБА_5 .

На підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.04.2023 шлюб між ними розірвано.

Сторонами визнано та не заперечується той факт, що ОСОБА_5 з 2007 року періодично (на період перебування в України) проживала в квартирі АДРЕСА_1 , як колишня родичка (теща) ОСОБА_1 .

Згідно з Інформацією наданою Центром обробки спеціальної інформації Держаної прикордонної служби України ОСОБА_5 систематично виїжджала за межі України та протягом тривалого часу перебувала за її межами, так: виїхала - 22.03.2018, повернулась 14.10.2018, виїзд - 28.03.2019, в`їзд - 27.10.2019, виїзд 03.06.2020, в`їзд 13.10.2020, виїзд - 24.03.2021, в`їзд 11.10.2021, виїзд 25.02.2022, в`їзд 10.10.2022, виїзд - 03.01.2023, в`їзд - 17.01.2023, виїзд - 30.03.2023, в`їзд 09.10.2023.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про доведеність факту чинення ОСОБА_5 перешкод позивачам у користуванні квартирою.

Зважаючи на визначеність безумовного права власників на вільне розпорядження правом власності, а також беручи до уваги те, що ОСОБА_5 не належить до членів сім`ї власника, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог, а тому позов слід задоволити.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_5 суд приймає до уваги те, що у ОСОБА_5 наявне на праві власності інше майно. Дане стверджується з Інформації з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №346933730 від 18.09.2023 ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності у квартирі АДРЕСА_4 , а також на праві спільної часткової власності у житловому будинку АДРЕСА_5 .

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити про безпідставність покликань ОСОБА_5 про передачу нею ОСОБА_1 коштів в сумі 22000 доларів США за дану квартиру, оскільки нею на підтвердження даного факту, не представлено жодного доказу.

Керуючись 10, 12, 81, 247, 258, 263-265, 268 ЦПК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення задоволити.

Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні ними права володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з вказаної квартири без надання їй іншого житлового приміщення.

У відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивачі: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 .

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_8 .

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_9 .

Повний текст рішення складено 26.02.2024.

Суддя Павлів З.С.