КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5636/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2024 року м. Київ8

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо - зернова корпорація» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо - зернова корпорація» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається, що внаслідок протиправних дій відповідача по тривалому невиконанню рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року, яке мало місце з 19.10.21 року по 11.01.2023 pоку, зазнавав моральних страждань, втрачав нормальні життєві зв`язки, був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом 16 місяців знаходився у стані невизначеності, через протиправне невиконання рішення суду постійно нервував, відчував себе принижено, втрачав нормальні життєві зв`язки, оскільки був вимушений тривалий час звертатись до різних державних органів, організацій та суду з тим, щоб примусити відповідача виконати рішення суду про поновлення на роботі.

Оскільки його дії по зверненню до держаних органів (в т.ч. неодноразові поїздки до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська) займали значну частину часу, це призводило до порушення звичайного способу життя, не мав можливості здійснювати належний догляд та лікування хворого батька.

Така ситуація, яка виникла через протиправне невиконання відповідачем рішення суду та як наслідок відсутністю роботи та належної заробітної плати, негативно вплинуло на його самопочуття, спричинило моральні страждання, вимагала додаткових зусиль на організацію свого життя, пошуку засобів існування та утримання своєї сім`ї, лікування хворого батька. Був вимушений економити на харчах, не міг належним чином забезпечувати себе та сім`ю.

Оскільки для лікування хворого батька необхідно було більше 200 000 грн, не маючи таких грошей, у відсутності роботи, існуючи лише на пенсію, був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, шукав способи оплати лікування батька, в тому числі за рахунок коштів отриманих в борг.

Протиправна поведінка відповідача по невиконанню рішення суд, примусила економити на харчах, одягу з тим, щоб крім іншого, забезпечити оплату за навчання свого сина, який навчається у Національному авіаційному університеті, за рахунок кредитних коштів.

Таке навантаження разом із усвідомленням того факту, що відповідач тривалий час навмисно не виконує рішення суду про поновлення на роботі, нехтуючи нормами Конституції та КЗПП України, що порушує його право на працю, негативно вплинуло на самопочуття, спричинило моральні страждання та переживання, відчував, що не може реалізувати свої звички та бажання, це погіршувало його стосунки в сім`ї. Внаслідок тривалого невиконання рішення суду про поновлення на роботі в AT «ДПЗКУ», порушення його трудових прав було стійким та тривалим, які завдали моральних страждань, зокрема - порушення конституційного права на працю, права на справедливий суд та відшкодування втрат, які були понесені на відновлення порушення прав, яке держава Україна зобов`язана забезпечити і яка є реальним, а не уявним чи покладені обов`язки на судову владу та державу Україна, полягають в тому, щоб рішення суду було не просто винесене, а й виконане, право на справедливий, порушення ст.6 Конвенції, право на судовий захист, адже виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначених комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Просить стягнути 100 000 грн моральної шкоди, судовий збір.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 15 серпня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що зазначене рішення суду є незаконним, винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що протягом 16 місяців він знаходився у стані невизначеності, через протиправне невиконання рішення суду, постійно нервував, відчував себе принижено, втрачав нормальні життєві зв`язки, оскільки був вимушений тривалий час звертатись до різних державних органів, організацій та суду з тим щоб примусити відповідача виконати рішення суду про поновлення на роботі.

Усвідомлення несправедливості та того факту, що відповідач тривалий час навмисно не виконує рішення суду про поновлення його на роботі, нехтує нормами Конституції та КЗПП України, умисно порушує його право на працю, негативно вплинуло на його самопочуття, спричинило моральні страждання та переживання, він відчував, що не може реалізувати свої звички та бажання, погіршувало його стосунки в сім`ї.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, як на обґрунтування свого рішення, про те, що судом не визнавалась бездіяльність відповідача незаконною при виконанні рішення, оскільки протиправне невиконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполь від 19.10.2021 року носять очевидний характер та підтверджується наявними у справі доказами.

Судом не враховано, що тривалий час він знаходився у стані невизначеності, був вимушений економити на харчах, не міг належним чином забезпечувати себе, сім`ю та хворого батька, який є інвалідом 1 групи та знаходився у нього на утриманні. Така ситуація виникла через протиправне невиконання рішення суду, та як наслідок відсутністю роботи та належної заробітної плати, негативно вплинуло на його самопочуття, спричинило моральні страждання, вимагало додаткових зусиль на організацію свого життя, пошуку засобів існування та утримання своєї сім`ї, лікування хворого батька.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача по невиконанню рішення суду, він знаходився у стані емоційних переживань через позбавлення його права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирав, відчував несправедливість та моральні страждання, приниження честі, гідності у зв`язку із ігноруванням його прав, втратою репутацією серед знайомих, друзів та родичів.

Таким чином, при розгляді справи та визначені розміру моральної шкоди, суд не надав правильної оцінки, вищевказаним обставинам, з урахуванням засад розумності, вираженості та справедливості, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також разом з апеляційною скаргою апелянт подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме заяву на адресу АТ «ДПЗКУ» від 31.01.2022 року та опис поштового відправлення № 337. На обґрунтування зазначених доказів вказав, що при розгляді позовної заяви в суді першої інстанції, він не мав можливості надати до суду своє звернення від 31.01.2022 року до АТ «ДПЗКУ», з яким він звертався до відповідача та просив повідомити про виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполь від 19.10.2021 року про поновлення на посаді, оскільки більша частина його документів, в тому числі переписка з відповідачем, після евакувації з м. Маріуполь 24.02.2022 року, залишилась в окупованому місті Маріуполі, за місцем його мешкання. Лише 01.08.2023 року, після ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року, йому передали з м. Маріуполь особисті документи, серед яких знаходились звернення від 31.01.2022 року та опис поштового відправлення. Вважає, що відсутність цих доказів у позивача на момент подачі позовної заяви та судового розгляду є поважною причиною своєчасного не подання доказів до суду. Тому на підставі викладеного просить долучити зазначенні докази до матеріалів справи.

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у клопотанні про долучення доказів обставини, як підставу пропуску строку на подачу таких доказів поважними та приходить до висновку про долучення зазначених доказів до матеріалів справи.

На адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ «Державно продовольчо-зернова корпорація України». В обґрунтуванні відзиву відповідач зазначив, що в повному обсязі заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає її доводи безпідставними, необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, а рішення суду першої інстанції обґрунтованим, законним та прийнятим без порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що вирішуючи спір суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням АТ «ДПЗКУ» та вини останнього в її заподіяні.

Крім того, позивач зазначає, що був позбавлений права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, у зв`язку з чим також відчував моральні страждання. Однак, такі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки із особової справи ОСОБА_1 вбачається, що останній має свідоцтво на зайняття адвокатську діяльність, а також здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою, та є законним представником фізичних осіб у судових справах № 757/25910/22-к, № 755/7113/22, що зокрема, підтверджується інформацією із офіційного порталу Судова влада України, та є підтвердженням того, що позивач має постійний дохід. Також, позивач є отримувачем пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

На підставі викладеного просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року залишити без змін.

На електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення від ОСОБА_1 , де він зазначає, що дії відповідача по невиконанню судового рішення носили умисний, триваючий характер та внаслідок цієї бездіяльності йому було завдано моральних страждань, він втратив нормальні життєві зв`язки, був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача при виконанні рішення суду та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 р. задоволено позов ОСОБА_1 до AT «ДПЗКУ» про поновлення на роботі (а.с. 11-20).

Наказом від 11.01.2023 року AT «ДПЗКУ» поновлено на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки ОСОБА_1 (а.с. 16).

Відповідно до заяви від 25.01.2023 року ОСОБА_1 просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 08.02.2023 року (а.с. 85).

Наказом від 08.02.2023 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП та виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 60 (шістдесят) календарних днів за період роботи з 12.01.2021 року до 08.02.2023 року (а.с. 86).

Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 де він зазначає, що у зв`язку із тривалим невиконанням рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 р. у справі № 265/968/21, йому була спричинена моральна шкода.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.22 року за заявою ОСОБА_1 відновлене втрачене провадження№ 265/968/21 (а.с.9-10).

13.12.2022 року подав заяву про прийняття до виконання виконавчого листа по справі № 265/968/21 про поновлення на роботі (а.с.15).

У позовній заяві позивач посилався на заподіяння відповідачем моральної шкоди, яка виникла через протиправне невиконання відповідачем рішення суду та як наслідок відсутністю роботи та належної заробітної плати, негативно вплинуло на його самопочуття, спричинило моральні страждання та переживання, відчував, що не може реалізувати свої звички та бажання, вимагала додаткових зусиль на організацію свого життя, пошуку засобів існування та утримання своєї сім`ї, лікування хворого батька, яку він оцінює в розмірі 100000 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача при виконанні рішення суду та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції не враховано, що позивач тривалий час знаходився у стані невизначеності, був вимушений економити на харчах, не міг належним чином забезпечувати себе, сім`ю та хворого батька, який є інвалідом 1 групи та знаходився у нього на утриманні, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових прав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Суд апеляційної інстанції вважає, що майнові та не майнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «18» січня 2024 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко Д.Р. Гаращенко В.І. Олійник