Провадження № 22-ц/4808/94/24
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бандури Володимира Олексійовича на рішення Тисменицького районного суду від 29 вересня 2023 року, у складі судді Хоминець М. М., у справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бандура Володимир Олексійович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя без розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

В липні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В. О. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя без розірвання шлюбу, в якому просив припинити режим спільного майна подружжя і поділити спільно нажите майно, встановивши режим роздільності майна в такому порядку:

- визнати за позивачем право особистої приватної власності у розмірі 1/1 на домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачем право приватної власності на частку домоволодіння АДРЕСА_2 ;

- визнати за відповідачкою право приватної власності на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_2 ;

- визнати за позивачем право приватної власності на транспортний засіб OPEL VIVARO (VIN НОМЕР_1 );

- визнати за відповідачкою право приватної власності на транспортний засіб FIAT PANDA (VIN НОМЕР_2 );

- розподілити боргові зобов`язання, що виникли за кредитним договором під час купівлі транспортного засобу OPEL VIVARO, в рівних частках.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони з 09.12.1997 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося четверо дітей. Незважаючи на те, що шлюб не розірвано, сторони понад чотири роки проживають окремо, шлюбні відносини між ними є фактично припиненими, вони не ведуть спільного господарства, спілкуються виключно через повнолітніх дітей.

За час перебування в шлюбі сторони набули таке майно: 1) домоволодіння АДРЕСА_2 , вартість якого становить 185201 грн, право власності на яке зареєстроване за відповідачкою; 2) домоволодіння АДРЕСА_1 , що включає в себе земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0914 площею 0,1387 га та житловий будинок площею 345,1 кв.м, вартість якого становить 87600 доларів США, що еквівалентно 2390604 грн, право власності на яке зареєстроване за позивачем; це домоволодіння на даний час є непридатним для проживання, потребує значних вкладень для завершення ремонтних робіт, тому є таким, що значно дешевше (орієнтовно вдвічі), ніж домоволодіння на АДРЕСА_2 , яке повністю завершене, з обладнаною прибудинковою територією; 3) транспортний засіб автомобіль FIAT PANDA (VIN НОМЕР_2 ), право власності на який зареєстроване за позивачем, який знаходиться в користуванні відповідачки; орієнтовна ринкова вартість автомобіля становить 5450 доларів США, що еквівалентно 148730,50 грн; 4) транспортний засіб автомобіль OPEL VIVARO (VIN НОМЕР_1 ), 2015 року випуску, що зареєстрований на праві власності за позивачем; орієнтовна ринкова вартість автомобіля становить 14500 доларів США, що еквівалентно 395705 грн; при цьому, враховуючи, що автомобіль не розмитнений на території України, його орієнтовна вартість складає 10000 доларів США, що еквівалентно 272900 грн, за який позивач сплачує кредит.

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бандура В.О., задоволено частково.

Припинено режим спільного майна подружжя і поділено спільно нажите майно, встановлено режим роздільності майна в такому порядку:

-визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на (одну другу) частину домоволодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 2390604 грн та на 1/4 (одну четверту) частину домоволодіння АДРЕСА_2 в загальною вартістю 185201 грн;

-визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на (одну другу) частину домоволодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 2390604 грн та на 3/4 (три четвертих) частини домоволодіння АДРЕСА_2 загальною вартістю 185201 грн;

-визнано за ОСОБА_1 , право приватної власності на транспортний засіб OPEL VIVARO вартістю 395705 грн;

-визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на транспортний засіб FIAT PANDA вартістю 148730,50 грн.

Стягнуто з за ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 123487,25 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки у вартості транспортних засобів.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 4 6560,30 грн судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Оскаржуваним рішенням за позивачем визнано, право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння АДРЕСА_1 зальною вартістю 2390604 грн. Суд першої інстанції, щоб уникнути стягнення на користь відповідачки грошової компенсацію за відхилення від ідеальної частки в розмірі, що перевищує один мільйон грн, та яка може обтяжити становище позивача, вважав за доцільне провести поділ домоволодіння шляхом визнання за кожною із сторін права власності на половину домоволодіння. Натомість, у позовній заяві позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказане домоволодіння.

3 матеріалів справи вбачається, що домоволодіння на АДРЕСА_1 , відповідачка просила залишити у власності позивача, при цьому стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію в розмірі 1102701 грн.

Отже, відповідачка погодилася iз задоволенням вимоги про визнання за позивачем права власності на вказане домоволодіння.

Таким чином, сторони досягли спільного рішення щодо визнання за позивачем права особистої приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , однак суд не звернув на це уваги, та розподілив вказане майно всупереч волі сторін в рівних частинах.

Зазначає, що в рамках розгляду справи суд установив, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є також дві земельні ділянки, а саме:

1) земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0919 площею 0,1059 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, власником якої є відповідачка, право власності зареєстроване 10.10.2019, на якій сторони побудували домоволодіння АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією рішення Чукалівської сільської ради від 27.09.2019;

2) земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0914 площею 0,1387 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на підставі державного акта серii ID № 010393 від 11.05.2005 належить позивачу, на якій сторони побудували домоволодіння АДРЕСА_1 . Право власності позивача на присадибну земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.06.2019, що підтверджується відповідним витягом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вищевказані земельні ділянки також є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, на які поширюється принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою. Однак, всупереч вказаним обставинам справи суд не вбачав підстав для поділу вказаних земельних ділянок, чим позбавив сторін права власності на частини земельних ділянок, що є порушенням конституційного принципу непорушності права власності.

Представник позивача зазначає, що якщо подружжям за час спільного проживання побудовано будинок на земельній, і подружжя ставить питання про поділ цього об`єкта нерухомості (будинку), суду слід виходити з того що, якщо будинок визнано судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то з урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України один із подружжя набуває право спільної сумісної власності і на земельну ділянку, на якій розташований вказаний спірний будинок.

Таким чином, з урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому домоволодінні, у такій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Тому суду необхідно визнати за сторонами право власності на частини земельних ділянок за кадастровими номерами :02:002:0919 та :02:002:0914.

Вказує, що судовим рішенням стягнуто з позивача 123 487,25 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки у вартості транспортних засобів. Однак у даній справі позивач грошової суми - 123487,25 грн на депозитний рахунок суду не вніс, тому рішення суду в частині стягнення компенсації не відповідає статті 71 СК України.

Таким чином, за відповідачем має бути визнано право власності на транспортний засіб OPEL VIVARO VIN НОМЕР_3 вартістю 39 5705 грн, оскільки дану вимогу відповідачка не заперечувала, а навпаки з нею погодилась.

Суд першої інстанції не задовольнив позовну вимогу про розподіл боргових зобов`язань, що виникли за кредитним договором під час купівлі транспортного засобу ОРЕL VIVARO.

Так, на підтвердження наявності боргових зобов`язань у подружжя Дем`янцiв надається розписка від 07.02.2019 року, згідно з якою позивач взяв в борг грошові кошти у розмірі 14 000 євро для купівлі OPEL VIVARO та зобов`язався повернути вищевказаний борг. Вiдповiдно до розписки від 03.01.2020 року, позивач повернув борг у розмірі 4 000 євро.

Вищевказані розписки не були подані до суду першої інстанції, з причин фiзичноi неможливості, оскільки позивач вже тривалий час проживає у Республіці Польща та працює там священнослужителем, несе служіння у кількох греко-католицьких парафіях.

Вважає, що позивач отримав кредитні кошти в період перебування сторін у шлюбі, тому зобов`язання з повернення кредиту за цим договором виникло солідарно у сторін.

Просить змінити рішення суду шляхом доповнення його резолютивної частини наступними абзацами:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 2390604 грн;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0914 площею 0,1387 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій сторони побудували домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0919 площею 0,1059 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності зареєстроване 10.10.2019, на якій сторони побудували домоволодіння АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0919 площею 0,1059 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності зареєстроване 10.10.2019, на якій сторони побудували домоволодіння АДРЕСА_2 ;

- розподілити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргові зобов`язання, що виникли за кредитним договором під час купівлі транспортного засобу OPEL VIVARO, в рівних частках.

Просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 123 487,25 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки у вартості транспортних засобів, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, судом дано належну оцінку доводам сторін та зібраним доказам.

Зазначає, що доводи апелянта про те, що відповідачка не заперечувала щодо визнання за ним права власності в цілому на домоволодіння АДРЕСА_1 є надуманими.

Вказує, що у вимогах позовної заяви відсутня вимога щодо поділу між сторонами земельних ділянок, а представник позивача не скористався правом уточнення позовних вимог.

В суді першої інстанції позивач належними та допустимими доказами не довів наявності боргових зобов`язань за спірний автомобіль у розмірі 14000 євро, а долучення представником апелянта копій розписок на стадії апеляційного розгляду справи суперечить вимогам процесуального закону та не є належним та допустимим доказом.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечили доводи апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення частково не відповідає.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3,4 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18).

Судом встановлено, що сторони позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 09.12.1997 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.12), в якому народилося четверо дітей, троє з яких на даний час повнолітні, малолітньою є дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони протягом тривалого часу (понад шість років) проживають окремо, фактично припинивши шлюбні відносини.

Під час шлюбу сторони придбали таке майно:

1)домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається із житлового будинку А площею 202,9 кв.м, гаража Б площею 21,2 кв.м, сараю В площею 10,4 кв.м, на яке Чукалівська сільська рада 05.12.2006 видала на ім`я відповідачки свідоцтво про право власності, на підставі якого за нею 05.12.2006 зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується копіями свідоцтва, витягу про реєстрацію права власності (а.с.226-227). Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно вартість домоволодіння становить 185201 грн (а.с.14);

2) домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку А площею 345,1 кв.м, на яке Чукалівська сільська рада 22.01.2007 видала на ім`я позивача свідоцтво про право власності, на підставі якого за ним 22.01.2007 зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується копіями свідоцтва, витягу про реєстрацію права власності (а.с. 15, 17) та інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13). Вартість домоволодіння становить 87600 доларів США, що еквівалентно 2390604 грн (згідно курсу долара станом на час подання позову 27,29 грн), що підтверджується наданим позивачем калькулятором вартості об`єкта нерухомості (а.с.27);

3) транспортний засіб автомобіль FIAT PANDA (VIN НОМЕР_2 ), право власності на який зареєстроване за позивачем (а.с.20), який знаходиться в користуванні відповідачки; ринкова вартість автомобіля згідно наданого позивачем калькулятора розрахунку вартості автомобіля становить 5450 доларів США, що еквівалентно 148730,50 грн (а.с.26);

4) транспортний засіб автомобіль OPEL VIVARO (VIN НОМЕР_1 ), 2015 року випуску, що зареєстрований на праві власності за позивачем (а.с.22-25); ринкова вартість автомобіля згідно наданого позивачем калькулятора розрахунку вартості автомобіля становить 14500 доларів США, що еквівалентно 395705 грн (а.с.21).

Указані об`єкти спільного майна подружжя є предметом позову в рамках даної справи. Відповідачка погодилася з обсягом спільного майна, яке позивач заявив до поділу, та з оцінкою вартості спірних двох об`єктів нерухомого майна і двох об`єктів рухомого майна.

Встановлено, що сторона позивача у суді першої інстанції під час судового розгляду справи стверджувала про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 , яке потребує значних вкладень для завершення ремонтних робіт, значно дешевше (орієнтовно вдвічі) за домоволодіння на АДРЕСА_2 , яке повністю завершене, з обладнаною прибудинковою територією, однак на підтвердження вказаної обставини не надала суду належних і допустимих доказів з цього приводу.

Судом зазначено, що позивач в рамках підготовчого провадження, що тривало один рік чотири місяці, не скористався своїм правом щодо надання суду виготовленого на його замовлення висновку оціночно-будівельної експертизи по двох спірних об`єктах нерухомого майна або звітів про оцінку їх вартості, а також не заявив клопотання про призначення судом експертизи з метою визначення дійсної вартості об`єктів нерухомості, придбаних сторонами під час шлюбу.

Відповідачка ОСОБА_2 , у свою чергу заперечень щодо визначення позивачем вартості спільно нажитого рухомого та нерухомого майна не подала.

Згідно змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_1 , розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, просив поділити спільно нажите майно подружжя та встановити режим роздільності майна (щодо нерухомого майна), а саме визнати за ним право особистої приватної власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а також визнати за ним та ОСОБА_2 право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 у таких частках: за ОСОБА_1 1/4, ОСОБА_2 .

В ході розгляду справи, позивач заяв про збільшення позовних вимог, зокрема щодо поділу земельних ділянок як окремих об`єктів права власності (із зазначенням кадастрових номерів, їх дійсної вартості), на яких розташовані домоволодіння, не подавав.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив поділ земельних ділянок є необґрунтованими, оскільки суд розглянув справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог щодо поділу домоволодінь за адресою по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо поділу домоволодінь колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходив із того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням зазначеного, та беручи до уваги що позивач ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя, просив визнати за ним право власності в цілому на домоволодіння по АДРЕСА_1 , суд виходив із того, що повне задоволення вимоги позивача зобов`язує суд стягнути з нього на користь відповідачки грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в розмірі, що перевищує один мільйон гривень, а тому з метою уникнення стягнення такої грошової компенсації, яка може обтяжити становище позивача, визнав за доцільне провести поділ домоволодіння шляхом визнання за кожною із сторін права власності на половину домоволодіння.

Разом з тим, при поділі домоволодіння АДРЕСА_2 , суд відповідно до заявлених позивачем вимог визнав за ним право власності на частини, а за ОСОБА_2 . При цьому, діючи в межах заявленої позивачем вимоги, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки, а також відсутність підстав для відступу від рівності часток при поділі вказаного об`єкта нерухомого майна (через наявність у позивача заборгованості по сплаті аліментів на двох неповнолітніх дітей).

Таким чином при поділі нерухомого майна домоволодінь суд в порушення вимог положень ст. 70 СК України фактично відступив від принципу рівності часток подружжя.

Будь-яких доказів того, що сторони дійшли згоди щодо іншого варіанту поділу майна подружжя, матеріали справи не містять.

Колегія суддів приходить до висновку, що при поділі обох домоволодінь слід виходити із рівності часток подружжя ОСОБА_5 .

Беручи до уваги, що сторонами не надано суду доказів щодо дійсної вартості обох об`єктів нерухомого майна, сторони фактично дійшли згоди щодо оцінки вартості спірних об`єктів нерухомого майна, зокрема: домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 2390604 грн, домоволодіння АДРЕСА_2 визначено загальною вартістю 185201 грн, то при поділі майна подружжя слід виходити із рівності часток подружжя як щодо домоволодіння по АДРЕСА_1 так і домоволодіння по АДРЕСА_2 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по частці обох домоволодінь.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині поділу спільно нажитого майна домоволодіння АДРЕСА_2 , яким визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на частину, а за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння загальною вартістю 185201 грн скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право приватної власності по частині домоволодіння за кожним.

Стосовно поділу транспортних засобів, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, яким згідно запропонованого позивачем варіанту (з яким погодилась відповідачка), суд в порядку поділу майна подружжя визнав за позивачем право власності на автомобіль OPEL VIVARO, а за відповідачкою право власності на автомобіль FIAT PANDA, стягнувши з позивача 123487,25 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки у вартості транспортних засобів.

Посилання апелянта на те, що позивач на депозитний рахунок суду не вніс грошову суму - 123487,25 грн, а тому рішення суду в частині стягнення компенсації не відповідає положенням ст. 71 СК України, є необґрунтованими, оскільки в даному випадку судом вирішено питання про стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки вартості рухомого майна, а не грошова компенсація замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про розподіл боргових зобов`язань, що виникли за кредитним договором під час купівлі транспортного засобу OPEL VIVARO.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що оскільки позивач не подав будь-яких доказів на підтвердження існування боргових зобов`язань, то відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на підтвердження наявності боргових зобов`язань у подружжя Дем`янець апеляційному суду надається розписка від 07.02.2019 року, згідно з якою позивач взяв в борг 14 000 євро для купівлі OPEL VIVARO, на виконання якого повернув 4 000 євро та, що вказані розписки не були подані до суду першої інстанції, по причині того, що позивач тривалий час проживає у Республіці Польща де працює священнослужителем, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт перебування позивача в Польщі не дає підстав для висновку, що у нього були об`єктивні перешкоди для подачі письмових доказів у суді першої інстанції, а відтак такі не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Відповідно до положень ч.1 п.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду в частині поділу домоволодіння АДРЕСА_2 , в решті рішення суду залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бандури Володимира Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 29 вересня 2023 року в частині поділу спільно нажитого майна домоволодіння АДРЕСА_2 , яким визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на частину, а за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 загальною вартістю 185201 грн скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 загальною вартістю 185201 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 загальною вартістю 185201 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин