ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/86/24;
№22-ц/818/409/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 червня 2023 року та на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2023 року, по справі №638/14286/19, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

встановив:

У вересні 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.07.2012 року в розмірі 55 351,72 грн., а також стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 24.07.2012 року, згідно якої отримала від позивача кредит у розмірі 51 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У зв`язку з значними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 27.08.2019 року відповідач має заборгованість у загальному розмірі 55 351,72 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредита 20 894,51 грн., заборгованості за простроченим тілом кредита - 13 404,83 грн., нарахована пеня за прострочення зобов`язання - 17 150,87 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 789,52 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 2611,99 грн.

У письмовому відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі з огляду на наступне. Так, зазначає, що ані «Тарифи Банку», ані «Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжними картками», які надані позивачем до суду вона не підписувала і її підпису на них немає. В який період діяла надана суду редакція цих документів не зазначено. З часу підписання анкети-заяви та до моменту звернення до суду умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим АТ КБ «Приват Банк», а отже чи діяли вказані документи на момент підписання анкети-заяви та у період, зазначений у розрахунку, не зрозуміло. Вказує, що у заяві позичальника від 24.07.2012 року процентна ставка не зазначена, в ній також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, як і не зазначений строк повернення кредиту. Таким чином вважає, що вимоги щодо стягнення з неї процентів та неустойки не підлягають задоволенню. Крім того, зазначає, що вказана позивачем сума боргу по тілу кредита утворилась внаслідок списання грошових коштів з її рахунку 13.10.2018 року у розмірі 20 800,00 грн. невстановленою особою у зв`язку з чим відповідач звернулась до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення злочину. Однак не дивлячись на встановлену та підтверджену непричетність відповідача до зняття готівкових коштів 13.10.2018 року у сумі 20 800,00 грн., позивач все одно нараховує та списує відсотки за користування кредитним лімітом та пеню. Також зазначила, що нею було подано позов до АТ КБ «Приват Банк» про зобов`язання відновити залишок кредитних коштів на її картковому рахунку до стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованої операції 13.10.2018 року зі зняття коштів у сумі 20 800,00 грн. та безпідставного їх списання, списати нараховані у зв`язку з цим відсотки та пеню і припинити нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповідь на відзив представник позивача зазначив, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, Тарифами банку, які разом з заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, відповідачу було надано для ознайомлення Умови та Правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Вказує, що відповідач не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття клієнтом діючих умов банківського обслуговування. Крім того, щодо посилання відповідача на шахрайське заволодіння її коштами, зазначає, що при знятті готівкових коштів у сумі 20 000,00 грн. було правильно введено ПІН код картки, а отже відповідач самостійно несе відповідальність за операції проведені з картою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 червня 2023 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 19 липня 2023 року засобами поштового зв`язку представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Ніколаєнко О.М. подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката - Бондаренко Оксани Василівни задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5600 (п`ять тисяч шістсот) гривень.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, 20 листопада 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційних скаргах на АТ КБ «Приватбанк», просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі та відмову у ухваленні додаткового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково погодився з доводами позовної заяви, оскільки під час зняття грошових коштів з картки позивача був правильно введений ПІН-код картки. Зняття готівки неможливе без знання особистої інформації клієнта (ПІН-код картки та інш.) Судом залишено поза увагою той факт, що про спірну транзакцію позивач дізналась 13.10.2018, а повідомила про це банк лише 14.12.2018.

Вказав, що після списання коштів 13.120.2018 у розмірі 20800,00 грн відповідач продовжила користуватися кредитними коштами та нею було використано кредитні кошти у розмірі 3868,81 грн. Номер мобільного телефону НОМЕР_1 починаючи з 2014 року поповнювався відповідачем 165 разів і жодного разу відповідач не оспорювала дані операції.

Зазначив, що суд першої інстанції вирішуючи питання щодо дослідження доказів повинен був керуватися правовим висновком викладеним Верховним судом у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Щодо витрат на правову допомогу банк зауважив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно квитанцій загальна вартість сплачених витрат на правничу допомогу складає 3500,00 грн, тоді як судом було стягнуто 5600,00 грн, тому слід скасувати додаткове рішення оскільки доказів такої оплати таких витрат суду не було надано.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційніх скарг вважає, що апеляційну скаргу на рішення суду по суті позову необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, а апеляційну скаргу на додаткове задовольнити частково, додаткове рішення змінити.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на картковому рахунку № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , до стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованих операцій 13.10.2018 щодо зняття коштів у сумі 20 800 грн. - «-2542,84 грн.», списати нараховані у зв`язку з цим відсотки, пеню та припинити нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами і пені.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.10.2021 року стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 пеню за період з 13.10.2018 по 02.04.2019 у сумі 3556, 80 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2023 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2021 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2021 року, додаткові рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року відмовлено.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.09.2021 року та додаткове рішення від 06.10.2021 року набрали законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_1 належить картковий рахунок № НОМЕР_2 на картці «Універсальна Голд» з кредитним лімітом 51 500 грн.

У рамках кримінального провадження №0000271 від 18.01.2019 року Шевченківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області розпочато досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 від 17.01.2019 року за ч.1 ст.190 за фактом того, що 13.10.2018 року невстановлена особа шахрайським шляхом у банкоматі ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м.Харків, вул. Пушкінська, №79/1 з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 зняла готівку у сумі 20 800 гривень, чим своїми діями спричинила заявниці матеріальну шкоду.

ОСОБА_1 визнана потерпілою особою у вказаному кримінальному провадженні.

Під час досудового розслідування встановлено, що 13.10.2018 невстановлена особа, шахрайським шляхом, з картки «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 заволоділа грошовими коштами потерпілої на загальну суму у розмірі 20 800 грн, чим своїми діями спричинила матеріальну шкоду останній на вказану грошову суму.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки судом не встановлено доказів, які безспірно доводять, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію, вимоги позивача про відновлення залишків коштів по картковому рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 станом на початок операційного дня 13.10.2018 є законними та обґрунтованими. Грошові кошти в сумі 3 556,80 грн, утримані банком на свою користь з власних коштів ОСОБА_1 , також є безпідставно набутим майном, тому вони підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк».

Суд першої інстанції виходячи з вищенаведеного дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» у зв`язку з відсутністю підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.07.2012 року у сумі 55 351,72 грн., оскільки вказана заборгованість утворилась внаслідок несанкціонованого зняття грошових коштів у сумі 20 800 грн. 13.10.2018 року, які рішенням суду зобов`язано позивача повернути ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи результат вирішення справи, співмірність заявленого розміру витрат з обставинами, зазначеними у ч.4 ст.137 ЦПК України, та стягнув з відповідача судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5600,00 грн., які підтверджується Договору про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 11.12.2019 року, Додатком до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.12.2019 року, Актами надання послуг від 29.05.2023 року та від 27.06.2023 року, квитанціями №1527398, №1527393, №2878893.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

У позовній заяві АТ КБ «Приват Банк» посилався на те, що внаслідок несвоєчасного повернення кредитних коштів у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 55 351,72 грн.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н у формі заяви, відповідно до умов якого Банком наданий Позичальникові кредит у розмірі 51 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування у розмірі 3,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно умов якої договором приєднання - договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування банківською картою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Банком виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №б/н від 24.07.2012 року щодо видачі кредиту.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення кредитної заборгованості. Вказане також сторонами не оспорюється.

Позивач зазначав, що у відповідача виникла заборгованість по тілу кредита у розмірі 20 894,51 грн., на яку в подальшому Банком нараховано відсотки та штрафні санкції.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що вказана заборгованість утворилась внаслідок несанкціонованого зняття коштів з її картки невстановленою особою у розмірі 20 800,00 грн., що мало місце 13.10.2018 року, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про відновлення залишку кредитних коштів на картковому рахунку до стану, який був перед виконанням несанкціонованої операції 13.10.2018 року, списання нарахованих у зв`язку з цим відсотків, пені та припинення нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами і пені, а також стягнення з АТ КБ «Приват Банк» пені за неповернення списаної внаслідок несанкціонованої операції суми коштів за період з 13.10.2018 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на картковому рахунку № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , до стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованих операцій 13.10.2018 щодо зняття коштів у сумі 20 800 грн. - «-2542,84 грн.», списати нараховані у зв`язку з цим відсотки, пеню та припинити нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами і пені.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.10.2021 року стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 пеню за період з 13.10.2018 по 02.04.2019 у сумі 3556, 80 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2023 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2021 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2021 року, додаткові рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року відмовлено.

Таким чином рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.09.2021 року та додаткове рішення від 06.10.2021 року набрали законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судами встановлено, що ОСОБА_1 належить картковий рахунок № НОМЕР_2 на картці «Універсальна Голд» з кредитним лімітом 51 500 грн.

У рамках кримінального провадження №0000271 від 18.01.2019 року Шевченківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області розпочато досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 від 17.01.2019 року за ч.1 ст.190 за фактом того, що 13.10.2018 року невстановлена особа шахрайським шляхом у банкоматі ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м.Харків, вул. Пушкінська, №79/1 з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 зняла готівку у сумі 20 800 гривень, чим своїми діями спричинила заявниці матеріальну шкоду.

ОСОБА_1 визнана потерпілою особою у вказаному кримінальному провадженні.

Під час досудового розслідування встановлено, що 13.10.2018 невстановлена особа, шахрайським шляхом, з картки «ПриватБанк» за № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 заволоділа грошовими коштами потерпілої на загальну суму у розмірі 20 800 грн, чим своїми діями спричинила матеріальну шкоду останній на вказану грошову суму.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки судом не встановлено доказів, які безспірно доводять, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію, вимоги позивача про відновлення залишків коштів по картковому рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 станом на початок операційного дня 13.10.2018 є законними та обґрунтованими. Грошові кошти в сумі 3 556,80 грн, утримані банком на свою користь з власних коштів ОСОБА_1 , також є безпідставно набутим майном, тому вони підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк».

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України дав належну оцінку доказам, які подані позивачем, і зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.07.2012 року у сумі 55 351,72 грн., оскільки вказана заборгованість утворилась внаслідок несанкціонованого зняття грошових коштів у сумі 20 800 грн. 13.10.2018 року, які рішенням суду зобов`язано позивача повернути ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги по суті спору, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та спростовуються вказаними висновками суду першої інстанції, які відповідають матеріалам справи, нормам цивільного процесуального та матеріального права.

Щодо стягнутих витрат на професійну правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 11.12.2019 року, Додаток до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 11.12.2019 року, Акти надання послуг від 29.05.2023 року та від 27.06.2023 року, квитанції №1527398 на суму 1000,00 грн , №1527393 на суму 1000,00, №2878893 на суму 1500,00 грн. (а.с.7-8 т.3)

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси адвокат Бондаренко О.В., яка діяла на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ПТ № 108543 від 23 січня 2020 року. Нею було подано відзив на позовну заяву (а.с.51-78 т.1), клопотання від 23.01.2020 (а.с.81-82 т.1), письмові пояснення від 25.02.2020 (а.с.142-145 т.2), складання заяви та розрахунку компенсації судових витрат (а.с.1-8 т.3).

Як вбачається з матеріалів справи участь у судових засіданнях адвокат Бондаренко О.В. приймала три рази: 23.01.2020, 25.02.2020, 29.05.2023.

Враховуючи не велику за фабулою та доказом матеріалам складність справи та виконаної адвокатом роботи, принцип пропорційності, ст. 11 ЦПК України, який передбачає співмірність та розумність відшкодування реально понесених судових витрат, а також загальний цивільний критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, оскільки в результаті позовні вимоги банку задоволено частково, та часткове підтвердження наданими квитанціями їх розмір - квитанції №1527398 на суму 1000,00 грн , №1527393 на суму 1000,00, №2878893 на суму 1500,00 грн. (а.с.7-8 т.3), - колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з Акціонерного товариства КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Інші доводи скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права., відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу на рішення суду по суті позову без задоволення, а рішення суду по суті позову - без змін.

З огляду на те, що висновки суду у додатковому рішенні не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм цивільного процесуального права, що призвело до помилкового вирішення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції зменшує розмір цього відшкодування до 3500 грн., та - відповідно частково задовольняє апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.п.п. 1, 2 ч.1 ст.374, ст.375, 376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 червня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 червня 2023 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2023 року- задовольнити частково.

Додаткове Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2023 року - змінити: зменшити розмір стягнутих з Акціонерного товариства КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 до 3500,00 грн.

В іншій частині додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 18 січня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В. Маміна.