Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1834/20
Провадження № 2/711/96/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

представника позивачки Давигори С.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Черкаська міська рада, Черкаський житлово-будівельний кооператив № 6, про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_6 - адвокат Давигора С.А., яка діяла на підставі ордеру серії ЧК №027796 від 27.11.2019р., - звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_6 право власності на спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його рідного брата ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_7.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що ОСОБА_6 є рідним братом померлого ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_7. За період життя ОСОБА_7 належала на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , - яка входить до складу спадщини. Після смерті брата ОСОБА_6 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Окрім ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини також звернулись відповідачі, але вони є спадкоємцями п`ятої черги, а відтак набувають право на спадщину за умови, що ОСОБА_6 відмовиться від неї. Натомість нотаріус відмовив ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки за період життя ОСОБА_7 не зареєстрував у встановленому законом порядку свого права власності на спірну квартиру. За таких обставин ОСОБА_6 позбавлений можливості отримати документи про підтвердження набуття ним у спадщину майна після смерті брата, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечила проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві проти позову просила відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування позиції відповідачки у відзиві зазначено, що ОСОБА_3 є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_7 і останні 15 років постійно спілкувалась з померлим та допомагала йому, оскільки він страждав рядом тяжких хронічних захворювань. ОСОБА_3 за власний рахунок здійснила організацію та поховання померлого, а ОСОБА_6 навіть на не з`явився на похорон померлого брата. Тож відповідачка вважає, що має право на спадкування після смерті ОСОБА_7 ..

11.03.2020р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

06.04.2020р. та 21.04.2020р. від представника відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Кривов`яз Я.І., на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у позові в повному обсязі, обґрунтовуючи це позицією відповідачки.

06.04.2021р. за клопотанням ОСОБА_6 судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Другої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_7.

19.04.2021р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого ОСОБА_7 /а.с. 47-68 том 2/.

22.04.2021р. на електронну адресу суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_4 , в якій вона зазначила, що визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення /а.с. 79-81 том 2/.

22.04.2021 усною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідача залучено Черкаську міську раду. Письмовий відзив на позовну заяву відповідачем - Черкаською міською радою до суду не подавався.

01.10.2021р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

31.05.2022р. усною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено Житлово-будівельний кооператив №6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

07.09.2022р. до суду надійшла інформація про те, що позивач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12.10.2022р. судом зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача.

25.01.2023р. судом направлено запит до приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Петраченка О.В. про надання інформації про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , а також про надання копії спадкової справи, заведеної після смерті такої особи.

13.02.2023р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого ОСОБА_6 /т. 3 а.с. 127-168/.

03.03.2023р. судом поновлено провадження у справі та залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача - ОСОБА_2 , а в якості третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_5

24.04.2023р. від представника відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Колбасова І.Ю., яка діє на підставі ордеру серії СА №1053007 від 19.04.2023р., - на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог. У поясненнях зазначено, що ОСОБА_3 тривалий час здійснювалась опіка над померлим ОСОБА_7 та надавалась йому уся необхідна допомога, тоді як його брат - ОСОБА_6 - дуже рідко з ним спілкувався та не піклувався про нього, оскільки не мав на це змоги. Тож ОСОБА_3 стверджує про наявність обставин, які свідчать про необхідність зміни черговості спадкування та віднесення її до спадкоємців другої черги нарівні з ОСОБА_6

26.05.2023р. від представника відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Колбасова І.Ю., яка діє на підставі ордеру серії СА №1053007 від 19.04.2023р., - на адресу суду надійшли більш детальні письмові пояснення по суті обставин спірних правовідносин з додатковим обґрунтуванням на підтвердження наявності тісних родинних взаємовідносин між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_7

08.06.2023р. на адресу суду надійшла заява ОСОБА_5 , в якій вона зазначила, що не заперечує проти задоволення судом позовних вимог на користь ОСОБА_2 , оскільки саме їй первісний позивач ОСОБА_6 заповідав спірну квартиру. Також у заяві викладено клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_5 /т. 4 а.с. 71/.

20.06.2023р. за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 судом постановлено ухвалу про повернення до стадії підготовчого судового засідання. Після проведення підготовчого судового засідання судом постановлено ухвалу від 20.06.2023р. про закриття підготовчого провадження та призначено судовий розгляд справи.

07.07.2023р. судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід від 22.06.2023р., що була подана представником відповідачки ОСОБА_3 ..

22.11.2023р. судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, що надійшло до суду 28.09.2023р. від представника відповідачки ОСОБА_3 . Цього ж дня судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачки про об`єднання в одне провадження даної справи зі справою №711/3852/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання спадкоємцем, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на частину спірну квартиру в порядку спадкування.

14.12.2023р. до суду надійшла заява представника позивача, в якій з урахуванням заміни первісного позивача його правонаступником уточнено позовні вимоги та викладено їх у новій редакції, відповідно до якої заявлено вимогу про визнання за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку той фактично прийняв, але юридично не оформив після смерті ОСОБА_7 , померлого у ІНФОРМАЦІЯ_7.

11.01.2024р. на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідачки ОСОБА_3 на заяву представника позивача від 14.12.2023р. У запереченнях вказується на неможливість зміни стороною позивача позовних вимог на даній стадії судового розгляду, оскільки в новій редакції позовних вимог по суті змінюється предмет та підстава позову. Також у даному документі викладене клопотання представника відповідачки про проведення розгляду справи без участі представника ОСОБА_3 за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Давигора А.С. підтримала уточнені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження /т. 1 а.с. 8/.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що підтверджується відповідними свідоцтвами, що видані органами державної реєстрації актів цивільного стану /т. 2 а.с. 58-59/.

ОСОБА_4 є племінницею ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що не заперечується сторонами.

ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав з 10.09.1974р. по 11.12.2018р. у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира). Окрім ОСОБА_7 у відповідній квартирі станом на день його смерті не було зареєстровано інших осіб, що підтверджується інформацією управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради /т. 1 а.с. 148, т. 2 а.с. 52/.

Рішенням виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 25.03.1964р. №217 було створено Черкаський житлово-будівельний кооператив №6 /т. 1 а.с. 13/.

Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 29.12.1964р. №999 затверджено акт державної комісії на прийняття в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 по АДРЕСА_3 /т. 1 а.с. 14/.

Згідно відомостей виконавчого комітету Черкаської міської ради головою правління ЖБК №6 є ОСОБА_8 , який проживає у квартирі АДРЕСА_4 /т. 2 а.с. 183/.

24.06.1994р. головою та членами правління ЖБК №6 було складено акт, відповідно до якого засвідчено, що при передачі будинку на технічне обслуговування РЕУ-1 виявлено, що на день передачі документів відсутні ордери на квартири, оскільки будинок введений в експлуатацію у 1965 році і відповідні ордери не видавались. Також даним актом засвідчений перелік мешканців ЖБК №6, які проживають у будинку АДРЕСА_5 та не мають ордерів на відповідні квартири, серед яких значиться ОСОБА_7 за квартирою АДРЕСА_6 /т. 1 а.с. 16-17, т. 2 а.с. 163-164/.

Згідно довідки за підписом голови ЖБК №6 ОСОБА_8 у складі житлово-будівельного кооперативу був будинок АДРЕСА_5 . До складу членів ЖБК №6 входив ОСОБА_7 , який проживав та з 10.09.1974р. був прописаний у квартирі АДРЕСА_1 . Пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_7 сплатив в повному обсязі /т. 1 а.с. 18, т. 2 а.с. 162/.

Відповідно до листа КП «Черкаське ООБТІ» за вих. №883 від 21.12.2021р. в матеріалах інвентаризаційної справи №1627 на житловий будинок АДРЕСА_5 відсутні відомості про перейменування АДРЕСА_3 з часу присвоєння даної назви до зміни на АДРЕСА_5 та відомості про зміну нумерації 60-квартирного будинку по АДРЕСА_3 . В той же час до матеріалів інвентаризаційної справи №1627 на житловий будинок АДРЕСА_5 долучено посилання на рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих №999 §7 від 29.12.1964р. «Про затвердження акту державної комісії на приймання в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 збудованого по АДРЕСА_3 » /т. 2 а.с. 184-185/.

За наявною у Черкаському обласному краєзнавчому музеї та Державному архіві Черкаської області інформації про історичний нарис АДРЕСА_5 мала наступні найменування: з 1962 року - АДРЕСА_1; 1962-1969 - АДРЕСА_1 (у 1967 році до вулиці приєднано АДРЕСА_1); 1969-1982 - АДРЕСА_1 /т. 2 а.с. 186-189/.

Розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації від 18.05.2016р. №245 АДРЕСА_5 перейменовано на АДРЕСА_5 /т. 1 а.с. 15/.

До теперішнього часу право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , - не зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою КП «Черкаське ООБТІ» від 22.03.2019р. №1560о.

Згідно висновку про вартість спірної квартири від 25.02.2020р., складеного ПП «ТОВА», загальна ринкова вартість квартири на момент оцінки складає 250 800 грн. /т. 1 а.с. 23/.

ОСОБА_6 з 1997р. постійно проживав та зареєстрований у с. Білоусівка Драбівського району Черкаської області, про що свідчать відомості про його зареєстроване місце проживання /т. 1 а.с. 6/.

Через віддаленість місця свого проживання, а також через незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 надто мало спілкувався зі своїм братом ОСОБА_7 , що не заперечується учасниками справи.

За станом здоров`я ОСОБА_7 періодично проходив медичне лікування, оскільки мав кілька хронічних захворювань/т. 1 а.с. 149-183/.

З 28.02.2007р. ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_7 , - що підтверджується відомостями про реєстрацію місця проживання /т. 1 а.с. 141/.

За період життя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 підтримували нормальні відносини, внаслідок чого відвідували один одного, що підтверджується актами опитування сусідів /т. 1 а.с. 198-199/.

У ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Згідно довідки про причину смерті від 05.12.2018р. причина смерті ОСОБА_7 не встановлена з-за гнилісних змін /т. 2 а.с. 51/.

Організацію та оплату процедури поховання ОСОБА_7 здійснила ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним договором-замовленням №176 та товарним чеком №176 від 06.12.2018р. на суму 4 622 грн. /т. 1 а.с. 193-194/.

Після смерті ОСОБА_7 до складу спадкового майна увійшли грошові кошти, що розміщені на банківських рахунках /т. 2 а.с. 64-66/, а також майнові права щодо спірної квартири.

05.02.2019р. ОСОБА_3 звернулась до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу №53/2019. Також з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_8) /т. 2 а.с. 48-50/. Інформація про інших осіб, які мають право на спадкування після смерті ОСОБА_7 , в тому числі і шляхом фактичного прийняття спадщини, в матеріалах спадкової справи відсутня. Заповітів за період життя ОСОБА_7 не складав.

30.05.2019р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті її двоюрідного брата ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_7. Відмова нотаріуса обґрунтована тим, що спадщину прийняв ОСОБА_6 , який є спадкоємцем другої черги, тоді як ОСОБА_3 - п`ятої черги /т. 2 а.с. 67/.

15.02.2020р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що залишилась після смерті його рідного брата ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_7. Відмова нотаріуса обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру /т. 2 а.с. 68/.

За таких обставин, первісний позивач ( ОСОБА_6 ) вважав, що спірна квартира входить до складу спадщини його померлого брата, а тому він має право на набуття у власність такої квартири в порядку спадкування, але його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зазначеним позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

За період життя ОСОБА_6 склав заповіт від 25.09.2020р., яким заповів належні йому грошові кошти та квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - на користь ОСОБА_2

ОСОБА_2 прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки 25.09.2021р. надала нотаріусу відповідну заяву про прийняття спадщини.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №111/2021, заведеної приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Петраченком О.В. /т. 3 а.с. 128-167/.

Оскільки ОСОБА_6 заповідав свої майнові права на спірну квартиру ОСОБА_2 , то вона була залучена до участі у справі в якості правонаступника первісного позивача. В той же час відсутність належним чином зареєстрованих майнових прав ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо спірної квартири перешкоджає ОСОБА_2 реалізувати право на спадкування та виконати заповідальне розпорядження ОСОБА_6 , а тому позивачка просить застосувати спосіб захисту її прав шляхом визнання за нею права власності на спірну квартиру, як набуту в порядку спадкування.

Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1262 ЦК передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Двоюрідні брати та сестри, а також племінники спадкодавця відносяться до п`ятої черги спадкоємців за законом. В той же час відповідно до ч. 3, 4 ст. 1266 ЦК за правом представлення такі родичі спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові або тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. За таких обставин двоюрідна сестра спадкодавця за правом представлення може відноситись до спадкоємців за законом третьої черги.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7 у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини подали його рідний брат ОСОБА_6 , двоюрідна сестра ОСОБА_3 та племінниця ОСОБА_4 . Будь-які інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались. Заповітів за життя ОСОБА_7 не складав. На момент смерті ОСОБА_7 проживав один, а отже відсутні особи, які могли фактично прийняти спадщину після його смерті.

З огляду на положення ст. 1258 ЦК, то ОСОБА_6 має пріоритетне право перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спадкування після смерті ОСОБА_7 , оскільки є спадкоємцем другої черги за законом. Доводи відповідачки ОСОБА_3 щодо наявності підстав для зміни черговості спадкоємців та віднесення її до спадкоємців другої черги суд вважає необґрунтованими.

В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що зміна черговості спадкування є окремим способом захисту законних прав та інтересів спадкоємців за законом наступних черг. Відповідний спосіб захисту може бути застосований на підставі договору із спадкоємцями попередніх черг або за рішенням суду, яке ухвалюється на підставі позову спадкоємців наступних черг. Отже при відсутності договору між спадкоємцями зміна черговості спадкування допускається лише внаслідок пред`явлення матеріально-правових вимог спадкоємцями наступних черг до спадкоємців попередніх черг шляхом подання відповідного позову до суду. Таким чином, слід виснувати, що наявність у спадкоємців наступних черг майнового інтересу здійснення спадкування разом із спадкоємцями попередніх черг само по собі не перешкоджає спадкоємцям попередніх черг реалізувати своє право на спадкування та прийняти спадщину у встановленому законом порядку. Зміна черговості спадкування може мати місце після прийняття такої спадщини спадкоємцями попередніх черг, зокрема, шляхом перерозподілу спадщини, якщо за позовом заінтересованої особи судом буде встановлено наявність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК.

За таких обставин, враховуючи що в даному випадку під час судового провадження відповідачкою ОСОБА_3 не заявлялось у передбаченому процесуальним законом порядку зустрічних позовних вимог до первісного позивача про зміну черговості одержання права на спадкування, то у суду відсутні правові підстави для обмеження права первісного позивача на реалізацію його права на спадкування. Також суд звертає увагу, що подання відповідачкою окремого позову до суду про зміну черговості одержання права на спадкування, що наразі розглядається в рамках судового провадження №711/3852/23, не перешкоджає вирішенню даної судової справи та не обмежує відповідачку у праві довести в іншому судовому провадженні наявність обставин, які можуть мати наслідком перерозподіл спадкового майна.

Таким чином, на момент спливу строку для прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_7 , спадкоємцем такого майна був його рідний брат ОСОБА_6 .

Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі первісному позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру стала відсутність правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на таку квартиру.

Надаючи оцінку підставам набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53).

Згідно зі ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Метою створення житлово-будівельного кооперативу є будівництво житлового будинку та забезпечення членів кооперативу та їхніх сімей житлом у ньому. Діють кооперативи на підставі статуту, який підлягає реєстрації в місцевому виконкомі. Член кооперативу робить вступний внесок, а в подальшому оплачує ще й пайові внески в розмірі, визначеному статутом. За це він отримує в безкоштовне користування квартиру для проживання разом з родиною. При цьому сам будинок з усіма прибудовами і прибудинковою територією буде власністю кооперативу.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (який діяв до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, та на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири.

В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказано, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Аналогічне роз`яснення щодо підстав набуття права власності на кооперативну квартиру міститься в п.п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань.

Виходячи з викладеного вище, виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року.

На підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

Отже, після сплати повного пайового внеску ОСОБА_7 правомірно одноособово набув право власності на кооперативну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому суд бере до уваги, що ОСОБА_7 став членом ЖБК №6 та набув у користування квартиру АДРЕСА_6 в той час, коли житловий будинок мав адресу - АДРЕСА_3 . В подальшому у зв`язку з поєднанням у 1967 році АДРЕСА_3 та спуска Коцюбинського та перейменуванням їх у 1969 році у вулицю АДРЕСА_1 змінилась і нумерація будинків новоствореної вулиці. Саме тому у інформаційній базі управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради наявна інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 з 10.09.1974р. у спірній квартирі ( АДРЕСА_2 ), хоча в період часу з 1969р. по 1982р. рік АДРЕСА_8 .

Ідентичність адрес житлових будинків в АДРЕСА_3 (у 1965 році) та АДРЕСА_9 (у 2018 році) підтверджується і матеріалами інвентаризаційної справи, що наявна у КП «Черкаське ООБТІ» стосовно будинку АДРЕСА_5 , де наявна інформація про введення в експлуатацію такого будинку на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих №999 §7 від 29.12.1964р. «Про затвердження акту державної комісії на приймання в експлуатацію 60 квартирного п`ятиповерхового житлового будинку житлового кооперативу №6 збудованого по АДРЕСА_3 ».

Таким чином, системний аналіз наявних в матеріалах судової справи доказів дає суду підстави дійти висновку, що ОСОБА_7 , як член житлово-будівельного кооперативу №6 в м. Черкаси, набув у власність спірну квартиру на підставах, що передбачені законом. До того ж належність померлому спірної квартири на праві власності не заперечується всіма учасниками справи.

Виходячи з вищеперелічених норм права, на момент набуття права власності ОСОБА_7 на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру.

Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_7 не отримував свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а у ІНФОРМАЦІЯ_7 - помер.

Як відмітив Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування`у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна.

Оскільки ОСОБА_6 набув свого часу на законних підставах право власності на спірну квартиру, то остання входить до складу спадкового майна. Померлий не оформив своє право власності на нерухоме майно і не отримав правовстановлюючі документи, а відтак його рідний брат (первісний позивач) був позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права. ОСОБА_6 спадщину прийняв та від неї не відмовлявся.

Згідно ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань.

Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які спростовують доводи позивача, суд доходить висновку, що первісні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру є правомірними та обґрунтованими.

Разом з тим, суд бере до уваги, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак ухвалення судом рішення про визнання за ним права власності на спірну квартиру суперечитиме положенням закону, оскільки визнання за померлими права власності не узгоджується із положеннями статей 4, 46, 47 ЦПК України, а такі особи не мають цивільної процесуальної правосуб`єктності на час вирішення спору і не можуть бути суб`єктами права власності.

В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022р. у справі №806/5244/15 було роз`яснено, що:

«Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.»

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (п.63).

Ефективність способу захисту досягається, зокрема, у тому разі, коли застосування конкретного способу захисту відповідає принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п. 82)).

За обставинами даної справи первісний позивач ОСОБА_6 внаслідок його смерті був замінений правонаступником - ОСОБА_2 , тобто особою, якій ОСОБА_6 заповів свої майнові права на спірну квартиру. ОСОБА_2 прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_6 , а відтак має право на набуття у власність майнових прав, які належали померлому на час його смерті. Беручи до уваги положення ч. 5 ст. 1268 ЦК, то до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входять і майнові права на спірну квартиру, оскільки такі права були успадковані ним після смерті його брата ОСОБА_7 і належать йому з дня смерті ОСОБА_7 , але апріорі не могли бути оформлені належним чином до закінчення судового провадження у даній справі. Зазначені обставини обумовили зміну первісних позовних вимог в частині заміни суб`єкта, за яким необхідно визнати право власності на спірну квартиру. При цьому вид способу захисту, фактичні та правові підстави позову не змінювались стороною позивача.

Отже, враховуючи що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті свого брата ОСОБА_7 , але не мав можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, а ОСОБА_2 успадкувала всі майнові права та обов`язки ОСОБА_6 після його смерті стосовно спірної квартири, то за своєю сутністю та змістом змінений стороною позивача в даній справі спосіб захисту відповідає критеріям ефективності та процесуальної економії, а застосування такого способу захисту усуває спір між учасниками справи щодо порядку спадкування речових прав стосовно спірної квартири та спір щодо належності такої квартири.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Оскільки позивачем не заявлялось вимог про відшкодування відповідних судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України у суду відсутні підстави для розгляду питання про відшкодування таких витрат за рахунок відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодекс України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Черкаська міська рада, Черкаський житлово-будівельний кооператив № 6, про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 23 січня 2024 року.

Головуючий: В.М. Скляренко