ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1207/24 Справа № 208/7351/23 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення (суддя першої інстанції Івченко Т.П.)

В С Т А Н О В И В:

7 серпня 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення, в якому просив, вселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення задоволено.

Вселено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернуто ОСОБА_3 50 відсотків сплаченого судового збору з Державного бюджету України - 536 гривень 80 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , понесені судові витрати за сплату судового збору в сумі 268 гривень 40 копійок.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає, його незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Мотивує скаргу тим, що ОСОБА_3 з 2011 року без поважних причин не проживає у спірній квартирі, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги, його особисті речі у квартирі відсутні.

Зазначає, що позивач є таким, що втратив право користування квартирою, законні відстави для його вселення відсутні.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідачка 16 жовтня 2023 року з`явилась у судове засідання до суду першої інстанції, де власноручно написала заяву про визнання позовних вимоги, ніяких заперечень з її боку не було.

ОСОБА_3 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру № 270 від 25 червня 1996 року ОСОБА_5 має право зайняти разом з сім`єю: дружиною ОСОБА_1 , 1969 року народження, донькою ОСОБА_6 , 1989 року народження, та сином ОСОБА_3 , 1993 року народження жилу площу в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з 3 кімнат загальною площею 61,7 кв.м. (а.с. 12).

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 13-14).

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року по цивільній спарві за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - скасовано (а.с. 15-16).

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» (а.с. 17-18).

Згідно до талону - повідомлення єдиного обліку № 12810 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року ОСОБА_3 08.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102 щодо невиконання його матір`ю ОСОБА_1 ухвали суду про поновлення його реєстрації та місця мешкання (а.с. 19).

Згідно до талону - повідомлення єдиного обліку № 12736 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року ОСОБА_3 07.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102, зазначивши, що його не впускає до квартири мати ОСОБА_1 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1121, батьками якого вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с. 11).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач проживає у спірній квартирі, позивач у зазначеній квартирі зареєстрований, не проживає і має намір вселитися. Також, наданими позивачем доказами підтверджується, що між сторонами існує конфліктна ситуація, відповідач створює перешкоди позивачу та його сину в користуванні житловим приміщенням, де він зареєстрований, не допускає останніх до квартири.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту житлових прав громадян частині права на одержання у безстрокове користування жилого приміщення будинках державного чи громадського житлового фонду та стягнення плати користуванням ним.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жило приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статтею 71 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2.ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. ст.64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації».

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 липня 2019 року, яким було визнано позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скасовано ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 квітня 2023 року та в подальшому ухвалою тогож суду від 15 травня 2023 року провадження у справі було закрито.

У червні 2023 року реєстрація ОСОБА_3 у спірній квартирі відновлена з 15.07.1996 року, з дати реєстрації до зняття рішенням суду.

Також з наданих позивачем доказів до матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існує спір, щодо вселення до квартири по АДРЕСА_1 , позивача та його сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки відповідачка. безпосередньо обмежує права позивача та його сина на проживання у квартирі в якій вони зареєстровані у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки рішення було ухвалено з дотримання вимог матеріального та процесуального права та із з`ясуванням всіх обставин справи.

Крім того, слід зазначити, що відповідачкою 16.10.2023 року до суду першої інстанції була подана заява про визнання позову, про що остання в апеляційній скарзі на заперечувала, а тому суд вважає, що апеляційна скарга була подана за для затягування виконання рішення щодо вселення позивача.

Також слід зазначити, що доводи скарги зводяться до вимог про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що не відносить до меж розгляду даної справи.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки право власності позивача є абсолютним та непорушним, то позов в частині вселення підлягає задоволенню, що повністю поновить порушене право позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 1 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи