КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/7915/21 Головуючий у І інстанції - Третяк Я.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3579/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 липня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

установив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, посилається на те, що між ним та відповідачем досягнуто згоди про те, що останній повинен був провести скупку акцій ЗАТ «Плодоовощ» за рахунок коштів, які він мав надати відповідачу для здійснення зазначених дій.

Зазначає, що для виконання зазначених дій ним було передано ОСОБА_2 суму в розмірі 260000 доларів США, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку.

Окрім цього, ним передано відповідачу суму в розмірі 80000 доларів США та 140000 грн., про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку.

Всього за наданими розписками ним було передано відповідачу кошти на загальну суму 340000 доларів США та 140000 грн.

Вказує, що своє зобов`язання щодо скупки акцій ЗАТ «Плодоовощ» та оформлення їх на його ім`я відповідач мав здійснити у період до 01 травня 2007 року та 01 травня 2008 року, проте у зазначений строк його не виконав.

12 серпня 2021 року він повідомив відповідача про те, що втратив інтерес виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання щодо придбання акцій ЗАТ «Плодоовощ», відмовляється від прийняття виконання та вимагає від нього повернути отримані кошти в повному обсязі в строк 7 (сім) днів з моменту отримання повідомлення.

Повідомлення відповідачем було отримано 19 серпня 2021 року, проте у визначений строк, а саме до 26 серпня 2021 року відповідач не повернув грошові кошти.

Стверджує, що до вказаного строку він не відмовлявся від виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань, але через тривале невиконання останнім домовленості втратив інтерес, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Просив суд, стягнути з відповідача 140000 грн. та суму коштів в розмірі 340000 доларів США за курсом, який визначений НБУ України на дату виникнення обов`язку, щодо повернення коштів, який станом на 26 серпня 2021 року становив 26,7074 грн. за один долар США.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 липня 2023 року відмовлено в задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах матеріального та процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції встановив, що відповідач отримав від нього кошти для виконання договору доручення, але саме доручення, яке полягає у придбанні для позивача та передачі йому акцій ЗАТ «Плодоовощ», не виконав.

Порушення строку виконання зобов`язання не припиняє самого зобов`язання, воно залишається існуючим.

Вказує, що оскільки він був зацікавлений у придбанні акцій ЗАТ «Плодоовощ» і відповідач запевняв його, що він таки згодом виконає свої зобов`язання, то він не відмовлявся від виконання зобов`язань відповідачем, щодо покупки для нього акцій ЗАТ «Плодоовощ» і очікував такого виконання тривалий час.

Ані він, ані відповідач не відмовлялися від договору доручення в односторонньому порядку.

Зобов`язання відповідача залишалося діючим.

Проте, час очікування виконання очевидно затягнувся.

Зазначене призвело до того, що врешті-решт виконання зобов`язань відповідачем, щодо покупки для нього акцій ЗАТ «Плодоовощ» втратило інтерес і він відмовився в односторонньому порядку від договору доручення та зажадав замість виконання цього зобов`язання в натурі відшкодування збитків.

Таким чином, з моменту його відмови від договору доручення, у відповідача виникло нове зобов`язання - відшкодувати завдані йому збитки у вигляді отриманих від нього грошових коштів на виконання доручення.

Вважає, що строк позовної давності у такому випадку не був пропущений, оскільки його перебіг розпочався від дати допущеного відповідачем порушення, тобто від 26 серпня 2021 року.

Просив суд, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 липня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що позивачу було достеменно відомо про неможливість виконання зобов`язання в натурі в строк до 01 травня 2007 року по першій розписці і в строк до 01 травня 2008 року по другій розписці, оскільки позивач не був акціонером ЗАТ «Плодоовощ».

У зв`язку із сплином великого проміжку часу він позбавлений можливості надати суду належні і допустимі докази, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_1 погодився, замість акцій, отримати нерухоме майно ЗАТ «Плодоовощ», яке було оформлено на членів його родини.

Таким чином, 01 травня 2007 року позивач довідався про порушене право за першою розпискою, а 01 травня 2008 року позивач довідався про порушене право за другою розпискою.

Саме з цих дат почався перебіг позовної давності, щодо будь-яких вимог, пов`язаних з даними розписками, в тому числі, щодо вимог про стягнення переданих грошових коштів.

Позивач звернувся до суду з позовом лише в січні 2022 року, тобто за межами трирічного строку.

Зазначає, що позивач прострочив процесуальні строки звернення до суду більше, ніж на 10 років.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 липня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_5 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що позивачем пропущено строк позовної давності, без надання доказів, що об`єктивно перешкоджали подачу позову своєчасно.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно ст.1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди, про те, що ОСОБА_2 , як один з учасників ЗАТ «Плодоовощ» повинен купити акції ЗАТ «Плодоовощ» за рахунок коштів, які ОСОБА_1 мав надати ОСОБА_2 .

Для виконання зазначених дій ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 суму в розмірі 260000 доларів США, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку.

Окрім цього, позивачем передано відповідачу суму в розмірі 80000 доларів США та 140000 грн., про що відповідачем також було складено та видано відповідну розписку.

Всього за наданими розписками позивачем було передано відповідачу кошти на загальну суму 340000 доларів США та 140000 грн.

Також встановлено, що станом на момент розгляду справи судом першої інстанції передані відповідачу кошти позивачу не повернуто.

При цьому, відповідач стверджував, що з метою розрахунку з позивачем ЗАТ «Плодоовощ» відчужило певне нерухоме майно на користь членів родини позивача.

Вказані обставини сторони не заперечували та підтвердили.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повернення грошових коштів за розписками, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки за змістом ст. ст. 525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Разом з тим, районний суд врахував доводи відповідача, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк виконання зобов`язання за розписками встановлений до 01 травня 2007 року та до 01 травня 2008 року.

Отже, починаючи з 02 травня 2007 року та 02 травня 2008 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 01 травня 2010 року та 01 травня 2011 року відповідно.

З позовом ОСОБА_1 звернувся в суд 21 жовтня 2021 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності більше як понад 10 років.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 у справі № 216/4295/20 (провадження № 61-6062св22) перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, при цьому саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Таким чином, після спливу строку виконання зобов`язання за розписками у позивача виникло право звернення до суду за захистом свого порушеного права, проте таким правом позивач не скористався, в межах трирічного строку, та поважності причин пропуску такого строку не вказав.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, а також висновки районного суду, які викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана