Справа №742/7270/23
Провадження №2/731/46/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

02 лютого 2024 року смт Варва

Варвинський районний суд Чернігівської області в складі:

cудді Савенка А.І.,

за участю секретаря Тарасенко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань №1 Варвинського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2024 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області до Варвинського районного суду Чернігівської області поштовим зв`язком надійшла вказана позовна заява, разом із заявою про її забезпечення, які були розподілені судді Савенку А.І.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис №19779, яким стягнуто з нього на користь відповідача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованість за Кредитним договором №256/6902АCLAPT6 від 13 червня 2013 року у загальному розмірі 31 991, 16 грн, укладеним з ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», правонаступником усіх прав та обов`язків якого було ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» та відповідно відповідач ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, 23 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. було відкрито виконавче провадження №63113958, в межах якого проводиться примусове стягнення боргу.

Позивач стверджує, що заборгованість за кредитним договором на час вчинення виконавчого напису нотаріуса була спірною, необґрунтованою та безпідставною, вказаний Кредитний договір нотаріально не посвідчувався. У зв`язку з цим, на переконання позивача спірний виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить визнати таким, що не підлягає виконанню та стягнути безпідставно отримані за вказаним виконавчим написом кошти у сумі 3 169, 29 грн.

За результатами розгляду зазначеної цивільної справи також просить суд здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на свою користь 5 500 грн, як витрати понесені позивачем на оплату правової допомоги наданої Адвокатським бюро «Калінін і Партнери».

Разом з позовом, стороною позивача заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності (а.с. 19-20), яке обґрунтоване тим, що позивач ОСОБА_1 лише у січні 2021 року дізнався від свого роботодавця про існування спірного виконавчого напису нотаріуса. До цього, у позивача була відсутня вказана інформація. Крім того, наголошено, що у період обумовленого трьох річного строку позовної давності, зокрема з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, на усій території України було встановлено карантин, та з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, що у розумінні ст. 257 ЦК України, є підставою для його продовження. У зв`язку з цим, представник позивача наполягав на визнанні поважними причини пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження до судового розгляду на 02 лютого 2024 року.

На підставі, поданої представником позивача ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову, ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року стягнення, яке здійснюється в межах виконавчого провадження №63113958, відкритого 23 вересня 2020 року, що перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В., за виконавчим написом, зареєстрованим у реєстрі за №19779, вчиненим 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», заборгованості на загальну суму 31 991, 16 грн, зупинено.

12 січня 2024 року від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. на виконання ухвали суду щодо забезпечення позову надійшли документи на підтвердження зупинки вчинення виконавчих дій з примусового виконання в межах виконавчого провадження №63113958 (а.с. 114). Крім того, виконавцем також було направлено інші матеріали справи у межах виконавчого провадження №63113958.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 69). У прохальній частині позову наполягав на здійсненні розгляду справи без його участі та наполягав на задоволенні пред`явлених ним вимог.

Представник позивача адвокат Калінін С.К., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 73), у судове засідання не з`явився. 05 січня 2024 року від представника позивача Калініна С.К., засобами електронного зв`язку, до суду надійшло клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності сторони позивача, заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи судом не заперечив (а.с. 81).

Відповідач ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, причину своєї неявки до суду не повідомили. Відзиву на позовну заяву не надійшло.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М.В., у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином (а.с. 70). Заперечень, пояснень або заяв з процесуальних питань до суду від виконавця не надходило.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки їхнього представника в судове засідання не повідомили, відзиву не подали, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України проводить заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис №19779, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №256/6902АCLAPT6 від 13 червня 2013 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «ПЛАТИНУМ БАНК» (), правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 147 від 22 березня 2018 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕНЕВА» (), правонаступником усіх прав та обов`язків якого ,у свою чергу, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами б/н від 27 липня 2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» ().

Строк платежу за вказаним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Загальна сума заборгованості за період з 27 липня 2020 року по 27 липня 2020 року становить 31 341, 16 грн, з яких: 7 866, 03 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 44, 67 грн прострочена заборгованість за комісією; 1 955, 41 грн прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 150, 15 грн строкова заборгованість за комісією; 21 324, 90 грн строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Крім того, за винесення зазначеного виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату в розмірі 650 грн гривень, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача (а.с. 7).

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, 23 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою М.В. відкрито виконавче провадження №63113958 (а.с. 26) та проводяться стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 (а.с. 51, 97-98, 100-101, 107-108, 110-111), внаслідок чого приватним виконавцем у рахунок погашення заборгованості перед стягувачем ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за спірним виконавчим написом уже було стягнено 3 169, 29 грн (а.с. 21).

З копії Кредитного договору зі страхуванням життя позичальника (рахунок) №256/6902АCLAPT6, укладеного 13 червня 2013 року між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 , вбачається, що вказаний Договір був укладений у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення(а.с. 21 зворот).

Предметом договору є кредит на поточні потреби, наданий ОСОБА_1 , у сумі 10 620 грн, строком до 18 червня 2016 року, фіксована процентна ставка за користування кредитом 15%, з комісією за обслуговування кредиту 260 грн (п. 1.1. Договору).

Суд зважає, що положення ч. 1 ст. 18 ЦК України визначає, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, яку вчиняють нотаріуси.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пунктів 1.1, 3.1, 3.2 розділу 2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» стягнення заборгованості здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому на сьогодні є чинною постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, якою визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зокрема, скасовано пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», яким було передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року по справі № 910/13233/17 зазначено, що у зв`язку з визнанням судом нечинною Постанови Кабінету Міністрів України N662 від 26 листопада 2014 року до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" №1172 від 29 червня 1999 року в редакції від 29 листопада 2001 року. Вказаною редакцією було передбачено вчинення виконавчого напису нотаріуса лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди.

Таким чином, як на момент вчинення нотаріусом Гораєм О.С. виконавчого напису №19779 від 21 серпня 2020 року, так як і на час розгляду справи, обов`язковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису за кредитним договором є нотаріальне посвідчення такого договору.

Водночас матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що Кредитний договір зі страхуванням життя позичальника (рахунок) №256/6902АCLAPT6 від 13 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», посвідчувався нотаріально. Відомостей про нотаріальне посвідчення згадуваного договору в самому виконавчому написі не зазначено. Відповідачем вказаний факт також не доведено.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, зокрема вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, який не посвідчений нотаріально, є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Суд звертає увагу, що вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, про захист якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що і мало місце у даному випадку.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт, зокрема, подання стягувачем відповідних документів нотаріусу, не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 закону «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів нотаріуса може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог стягувача до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.

Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 по справі №754/9711/14-ц та застосований у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі №137/1666/16-ц.

Таким чином, суд зважає, що протягом усього часу розгляду справи в суді стороною відповідача, відповідно до положень ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимість доказів на обґрунтування того, що приватному нотаріусу Житомирського нотаріального округу Гораю О.С. були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором.

Так само відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час та не була погашена боржником.

Суд звертає увагу і на те, що з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримав від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), у зв`язку з чим у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, а також сума процентів, зазначені у написі, є безспірними.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, а також не пересвідчився в отриманні позивачем вимоги банку про можливе стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд, керуючись принципом змагальності сторін, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. від 23 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження №63113958 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. №10779, виданого 21 серпня 2020 року. Боржником за Кредитним договором відповідно до виконавчого напису нотаріуса є Сєров Г.І. Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 31 991, 16 грн (а.с. 44).

Як убачається з копії повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. №10197 від 18 грудня 2023 року, сума коштів стягнених з боржника ОСОБА_1 та перерахованих на користь стягувача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», у межах виконавчого провадження №63113958, становить 3 169, 29 грн (а.с. 21).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Правовий аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц.

Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі, у виді розірвання договору. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки виконавчий напис №19779 від 21 серпня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості у сумі 31 991, 16 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення, то стягнуті на підставі нього кошти підлягають поверненню, згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Щодо заявленого стороною позивача клопотання про поновлення строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

У вказаній справі датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати момент вчинення приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. спірного виконавчого напису №19779, що мало місце 21 серпня 2020 року.

Однак, як зауважив представник позивача, що відповідачем спростовано на етапі судового розгляду так і не було, позивач ОСОБА_1 про існування спірного виконавчого напису нотаріуса дізнався лише у січні 2021 року від свого роботодавця, коли і було звернено стягнення з його заробітної плати.

Поза цим, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому дія карантину була подовжена до 30 червня 2023 року.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню.

З 24 лютого 2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами).

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

У зв`язку з цим, враховуючи дату звернення позивачем з вказаним позовом - 21 грудня 2023 року, та те що Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, а також введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року, вимоги позивача ОСОБА_3 до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», можуть бути задоволені, адже встановлений законом трьох річний строк для звернення до суду з вказаним позовом, у силу вище вказаних обґрунтувань, позивачем пропущено не було.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити у повному обсязі, визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути безпідставно отримані за виконавчим написом кошти у сумі 3 169, 29 грн.

Суд зважає, що разом з вимогами пред`явленими позивачем у межах вказаного позову, також було заявлено вимогу щодо розподілу судових витрат та стягнення з відповідача коштів оплачених позивачем за надану їй професійну правничу допомогу у сумі - 5 500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина 8 ст. 141 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонам доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було долучено до матеріалів справи наступні документи:

- копія свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльністю серії ПТ №2212, виданого 26 червня 2018 року ОСОБА_2 , та ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1152265, виданого адвокатом Калініним С.К. на ім`я ОСОБА_4 від 19 вересня 2023 року (а.с. 7, 11);

- копія Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/23 від 13 грудня 2023 року, укладеного між АБ «Калінін і Партнери», в особі керівника Калініна С.К., та ОСОБА_3 (а.с. 16-17) та копія Додатку №1 до вказаного договору (а.с. 18), яким обумовлено, що за надання професійної правничої (правової) допомоги клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) у розмірі 5 500 грн у строк набрання судового рішення законної сили;

- копія Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 20 грудня 2023 року з детальним описом наданих послуг на загальну суму 5 500 грн (а.с. 27);

- копія рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), затверджених рішенням засновника АБ «КАЛІНІН і ПАРТНЕРИ» №3/2018 від 17 липня 2018 року (а.с. 6).

- копія платіжної інструкції № від 16 грудня 2023 року, згідно з якою ОСОБА_5 здійснила перерахування коштів на рахунок АБ «Калінін і Партнери» у розмірі - 5 500 грн, з цільовим призначенням за послуги згідно Договору №б/н/23 ОСОБА_1 (а.с. 25).

Таким чином, суд, аналізуючи документи надані позивачем на обґрунтування витрат на правничу допомогу, приходить до висновку щодо їх належності у як доказів на підтвердження понесених ними судових витрат, пов`язаних з оплатою позивачем правової допомоги.

Разом з тим слід наголосити на обов`язок суду оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Таким чином, беручи до уваги позицію відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем витрат на правову допомогу, суд аналізуючи характер виконаної адвокатом роботи, зокрема: складність справи; не участь сторони позивача у судових засіданнях; процесуальні дії, які були здійснені на етапі підготовки позову для звернення до суду; співмірність витрат до виконаної роботи адвокатом відносно розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката Калініна С.К підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 3 000,00 грн, оскільки саме такий розмір відповідає критерію розумності, буде співмірним зі складністю справи та таким, що узгоджується з поведінкою відповідача під час розгляду справи в суді.

Оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача та стягується з нього в дохід держави у загальному розмірі 2 684 грн, з яких: за подання позовної заяви в частині пред`явленої вимоги щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню 1 073, 60 грн; пред`явленої вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів - 1 073, 60 грн; за подання заяви про забезпечення позову - 536, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 137, 141, 142, 206, 247, 263, 265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (юридична адреса: вул. Кудрявський Узвіз, б. 5-Б, м. Київ, 04053; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна (юридична адреса: вул. Черчилля Вінстона, 42, м. Київ, 02094), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно отриманих коштів, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №19779, вчинений 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості за Кредитним договором №256/6902АCLAPT6 від 13 червня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ПЛАТИНУМ БАНК», та плати за вчинення виконавчого напису на загальну суму 31 991 (тридцять одну тисячу дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 16 копійок.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) кошти, безпідставно отримані за виконавчим написом №19779, ввід 21 серпня 2020 року, у сумі 3 169 (три тисячі сто шістдесят дев`ять) гривень 29 копійок.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) 3 000 (три тисячі) гривень витрат на правничу допомогу адвоката.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» () на користь держави судовий збір у сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.І.Савенко