КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1656/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Київ 27 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 03 листопада 2004 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , у них народилося троє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 вона стала проживати разом в будинку по АДРЕСА_1 (починаючи з 22 лютого 2020 року - ОСОБА_9 , 14-а), вона проживає в даному будинку відкрито, добросовісно, з відома осіб, які є власниками даного будинку, однак станом на день подання позову не зареєстрована за даною адресою.

Відповідач є тіткою чоловіка позивача, яка надала згоду їм на вселення в даний будинок, будучи єдиним володільцем будинку на час вселення в листопаді 2003 року. Відсутність письмової згоди відповідача на вселення сама по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи очевидно, що ОСОБА_3 таку згоду висловлювала своїми діями, спільним веденням господарства протягом 15 років та відсутністю звернень до органів внутрішніх справ щодо необхідності виселення незаконно вселених осіб.

Наразі відповідач не визнає право позивача на користування будинком для проживання разом з чоловіком і трьома дітьми, систематично створює конфліктні ситуації, а 17 жовтня 2022 року було ухвалене рішення в справі № 752/20920/18 про виселення без надання іншого житлового приміщення чоловіка позивача - ОСОБА_5 , яке не набрало законної сили. Наголошувала, що позивач є матір`ю трьох неповнолітніх осіб, які проживають разом з батьками з часу їх народження за вищевказаною адресою, місце проживання дітей прямо пов`язане з місцем проживання їх батьків, а відтак справа про визнання права користування житловим приміщенням за її позовом автоматично стосується об`єктивно існуючих наслідків для неповнолітніх дітей.

Вказаний будинок є їх єдиним житлом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_10 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на зміст ст. 47, 58 Конституції України, обставини, встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва в справі № 752/16713/20, вказувала, що як дружина ОСОБА_5 , з яким вони з 2004 року перебувають в шлюбі, під час якого народжено троє дітей, з 2004 року проживають в спірному житловому будинку, в той же час відповідач проживає в іншій частині цього житлового будинку з 1963 року. Відтак, відповідач достеменно знала про проживання ОСОБА_10 та її сім`ї в спірному житловому будинку та не висловлювала щодо цього заперечень, а укладаючи договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , підтвердила обізнаність щодо всіх обставин, пов`язаних зі спірним житловим будинком, в тому числі про факт проживання сім`ї позивача за вказаною адресою.

Наводила зміст ст. 64, 65, 107 ЖК України, п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-6цс-12, Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, від 23 вересня 2019 року в справі № 329/398/18 про те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому така особа має право на проживання в такому житловому приміщенні без загрози наступного виселення її з відповідного житла, яке буде невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Вказувала, що дана обставина судом першої інстанції при ухваленні рішення була проігнорована, не надано судом оцінки тому факту, що з 2004 року позивач проживала з сім`єю в спірному житловому будинку разом з відповідачем, докази наявності заперечень, вручених позивачу, надані не були, як і докази будь-яких заперечень щодо цього попередніх власників даного нерухомого майна.

Вважала, що незважаючи на відсутність письмової згоди відповідача, фактична згода відповідача на вселення та проживання позивача до будинку мала місце і підтверджується показаннями свідків та фактичним тривалим проживанням позивача в будинку та відсутністю заперечень з цього приводу протягом всього періоду з 2003 року. Будь-якої угоди про порядок користування будинком, який з 2003 року був і до теперішнього часу є постійним місцем проживання позивача, між нею та ОСОБА_3 не укладалось. Крім того, за рахунок та силами позивача здійснювались ремонтні та оздоблювальні роботи в будинку, благоустрій прилеглої території, що підтверджується як розрахунковими документами на матеріали та роботи, так і квитанціями за житлово-комунальні послуги.

Не погоджувалась з висновками суду, що здійснення чоловіком позивача несистематичних комунальних платежів не є доказом того, що позивач та члени її родини вели з відповідачем спільне господарство, крім того, доказів того, за чиї кошти здійснювались платежі, суду надано не було. Вказувала, що оскільки такі квитанції зберігаються саме в сім`ї позивача, платником зазначено саме членів сім`ї позивача, відсутні обґрунтовані підстави сумніватись в тому, що платежі здійснювались саме членами сім`ї позивача. Вважала, що судом надано невірну оцінку даним обставинам та викладено в рішенні висновки, які не відповідають об`єктивній дійсності.

Вказувала, що судом в рішенні зазначено, що наявність у позивача неповнолітніх дітей та проживання їх в спірному будинку не породжує у неї виникнення права на користування будинком, оскільки забезпечення житлом дітей є обов`язком їх батьків. Проте неповнолітні діти позивача проживають в даному будинку від народження та будинок є їх єдиним житлом. Наявність чи відсутність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати їх особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Копіями особових справ дітей позивача в школі № 89 підтверджується, що домашніми адресами дітей позивача зазначено АДРЕСА_1 .

Наголошувала, що судом не враховано висновку Верховного Суду в постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 206/4028/18, згідно якого місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з тих, з ким вона проживає, і позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Зазначала, що судом було відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків, які б могли підтвердити викладені позивачем обставини, оскільки є сусідами позивача та відповідача, вочевидь суд не вважав за необхідне повно та всебічно з`ясувати обставини справи та припускав, що покази свідків можуть спростувати доводи відповідача.

Також судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення розгляду даної справи до завершення розгляду справи № 752/6802/23, в межах якої ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними договір купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , та договір поділу житлового будинку в натурі, в той же час очевидним є, що питання виникнення права власності, його законності та обґрунтованості є первісним щодо спору про житлові права сторін щодо такого приміщення.

Вказувала, що клопотання відповідача, на відміну від клопотань позивача, судом задовольнялись навіть за відсутності належної аргументації таких клопотань та відсутності доказів необхідності вчинення таких дій саме судом.

Констатувала, що всіма можливими та допустимими доказами було підтверджено відкрите, добросовісне та правомірне проживання позивача разом з її сім`єю в спірному житловому будинку протягом всього періоду з 2003 року до подання позову, без заперечень з боку відповідача або будь-яких інших осіб протягом 20 років, із здійсненням позивачем та членами її сім`ї тягаря утримання будинку пропорційно до займаної площі, ремонту та оздоблення житла, благоустрою території тощо, однак дані обставини судом першої інстанції були проігноровані, а правова оцінка з урахуванням наданих доказів належно надана не була.

Повідомляла про попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_11 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги.

Посилалася на те, що судом першої інстанції при розгляді справи було досліджено та перевірено в повному обсязі всі докази, надані сторонами, надано оцінку всім наявним доказам, повно і правильно встановлено обставини, що мають значення для справи.

Вказувала, що твердження позивача відносно згоди відповідача на проживання в спірному житловому будинку спростовуються обставинами, встановленими в рамках цивільних справ № 752/16713/20 та № 752/20920/18. Обставини, які в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню, свідчать про те, що відповідач не надавала згоду позивачу та її чоловіку на вселення в спірний житловий будинок в листопаді 2003 року, та до того ж не мала статус особи, яка мала право надавати такий дозвіл, оскільки лише 22 грудня 2016 року набула право власності на частину будинку, а 05 квітня 2017 року в її власність перейшов спірний житловий будинок. В подальшому 05 квітня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поділу житлового будинку у натурі, що є спільною частковою власністю.

Зазначала, що в провадженні суду знаходилась справа № 752/17099/19 за позовом матері чоловіка позивача ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дідович І.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку майна. У своєму позові ОСОБА_12 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку та визнати за нею право власності на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням суду від 02 липня 2020 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду, в позові ОСОБА_12 було відмовлено.

Наголошувала, що не надавала згоди позивачу на проведення ремонтних робіт та облаштування прилеглої території, оздоблення житла, починаючи з часу вселення позивача до будинку і позивачем не надано доказів протилежного, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Вказувала, що позивач не належить до членів її сім`ї, оскільки не пов`язана з нею спільним побутом, не веде спільне господарство, і не надано доказів, що вона належить до членів сім`ї колишнього власника будинку ОСОБА_4 .

Отже, оскільки позивач вселилася до спірного житлового будинку самовільно, відповідач, будучи власником спірного житлового будинку, згоди позивачу на вселення та проживання в будинку не надавала, позивач не є членом сім`ї відповідача, позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням є необґрунтованими.

Зазначала, що заявлений розмір витрат позивача на правничу допомогу є завищеним та необґрунтованим, неспівмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а відтак підлягає зменшенню в разі задоволення вимог апеляційної скарги.

В судове засідання 31 січня 2024 року третя особа ОСОБА_5 не з`явився, від його представника ОСОБА_13 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в двох судових засіданнях в справах № 927/1464/23 та № 927/8/24, які розглядаються в Господарському суді Чернігівської області, що зумовлює фізичну неможливість встигнути в судове засідання до м. Києва для належного надання правової допомоги ОСОБА_5 .

До клопотання додано роздруківку переліку судових засідань з веб-порталу судової влади, копію ордеру адвоката щодо справ в господарському суді Чернігівської області, витяг з договору про надання послуг, ордер адвоката.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційним судом перевірено обставини щодо призначення до розгляду справ у Господарському суді Чернігівської області та з`ясовано, що дату судового засідання в справі № 927/1464/23 було визначено ухвалою від 18 січня 2024 року, а в справі № 927/8/24 відкрито провадження в справі ухвалою від 05 січня 2024 року та на 31 січня 2024 року призначено підготовче засідання, в той час як дату і час розгляду справи в даній справі № 752/15660/22 було визначено ще 06 грудня 2023 року.

За таких обставин зазначені представником третьої особи підстави для відкладення розгляду справи слід визнати неповажними, а клопотання - необґрунтованим, оскільки представником третьої особи на власний розсуд визначено пріоритетність участі в судових засіданнях у справах, які було призначено до розгляду пізніше, а третя особа, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не була позбавлена можливості забезпечити явку іншого представника до апеляційного суду для належного представництва своїх прав та інтересів, однак на свій розсуд такою можливістю не скористалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи не було встановлено, що позивач на законних підставах, з дозволу власника будинку проживає в спірному будинку та відповідно набула право користування цим житлом.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач в даній справі ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 03 листопада 2004 року (а. с. 14 т. 1) та є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15 - 17 т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 згідно посвідчення від 02 вересня 2021 року, дійсного до 26 вересня 2023 року, мають права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей (а. с. 43 т. 1).

22 грудня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу частини житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_3 прийняла у власність частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 243 - 244 т. 1) та зареєструвала право власності за собою згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 245 - 246 т. 1).

05 квітня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір поділу житлового будинку у натурі, що є спільною частковою власністю, за умовами якого ОСОБА_3 перейшов в особисту приватну власність житловий будинок літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. 1 № 4 площею 24,3 кв.м., допоміжні приміщення № 1, 2, 3 пл. 25,3 кв.м., житлові приміщення кв. 2 № 4, 5 пл. 25,7 кв.м., допоміжні приміщення № 1, 2, 3, 6 пл. 27,7 кв.м., погріб літ. «З» сарай літ. «К», навіс літ. «Л», навіс літ. «М», вбиральня літ. «Р», що знаходяться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_3 (а. с. 247 - 248 т. 1).

На а. с. 11 т. 2 знаходиться копія вимоги про виселення, адресованої ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , в зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є власником частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , якою ОСОБА_5 користується без будь-якої правової підстави; просила добровільно виселитися разом з усіма членами сім`ї з житлового будинку протягом семи днів з моменту отримання даної вимоги.

Листом Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 жовтня 2018 року на адвокатський запит повідомлено, що згідно Реєстру територіальної громади м. Києва та картотеки про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована 1 особа ОСОБА_3 , з 22 листопада 1963 року по теперішній час (а. с. 10 т. 2).

Наказом Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 25 лютого 2020 року № 208 присвоєно об`єкту нерухомого майна ОСОБА_3 (житловому будинку літ. «А») на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про поділ житлового будинку у натурі, що є спільною частковою власністю, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дідович І.В. від 05 квітня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 310, поштову адресу АДРЕСА_1 (а. с. 249 т. 1).

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 27 січня 2021 року (а. с. 65 т. 1).

22 грудня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І.В зареєстровано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору поділу житлового будинку натурі, що є спільною частковою власністю, серія та номер 310, виданий 05 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. (а. с. 34 т. 1).

Судом встановлено, що згідно записів у особових справах учнів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , домашньою адресою учнів зазначено АДРЕСА_1 (а. с. 35 - 42 т. 1).

Згідно даних карти профілактичних щеплень ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , домашня адреса зазначена АДРЕСА_2 (а. с. 44 т. 1).

04 лютого 2020 року головним спеціалістом управління ЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Шевченко Ю.В., ОСОБА_18 та ОСОБА_19 складено акт про фактичне проживання, згідно якого за адресою АДРЕСА_2 , починаючи з листопада 2003 року, фактично проживає ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а. с. 45 т. 1).

27 жовтня 2022 року спеціалістом управління ЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Шевченко Ю.В., ОСОБА_20 , ОСОБА_21 складено акт про фактичне проживання, згідно якого за адресою АДРЕСА_2 , починаючи з листопада 2003 року, фактично проживає ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а. с. 46 т. 1).

На а. с. 49 - 56 т. 1, 167 - 174 т. 2 знаходяться копії квитанцій (платник ОСОБА_5 ) про оплату послуг електропостачання за адресою АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_3 , за січень 2017 року, за січень 2019 року, за січень 2020 року, за липень 2021 року, жовтень 2020 року; за централізоване постачання та централізоване водовідведення за липень 2016 року, за листопад 2016 року, за червень 2017 року, за липень 2017 року, за серпень 2017 року, за жовтень 2017 року, за червень 2020 року, за вересень 2022 року за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 квітня 2023 року, 17 березня 2023 року посадовою особою Служби проведено обстеження умов проживання дітей за адресою АДРЕСА_1 та встановлено, що багатодітна сім`я у складі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8 , 2014 року народження, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 дійсно проживає за зазначеною адресою, умови для проживання дітей створено. Таким чином, встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8 , 2014 року народження на законних підставах проживають разом з батьками за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 111 - 112 т. 2).

ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 2009 року (а. с. 107 - 108 т. 2).

Згідно відповіді КП КМР «Київське бюро технічної інвентаризації» від 12 квітня 2023 року, за даними реєстрових книг бюро, за адресою АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2003 року (а. с. 104 - 105 т. 2).

Згідно інформації, наданої Оболонською районною державною адміністрацією, відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 06 квітня 2023 року за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 21 серпня 2008 року (а. с. 99 т. 2).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою АДРЕСА_5 з 05 червня 2008 року (а. с. 101 т. 2).

Судом також встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в справі № 752/17099/19 за позовом ОСОБА_12 (матері третьої особи та чоловіка позивача ОСОБА_5 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку майна в позові відмовлено (а. с. 35 - 39 т. 2).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року в справі № 752/16713/20 за позовом ОСОБА_12 (матері третьої особи та чоловіка позивача ОСОБА_5 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на частину житлового будинку, в позові відмовлено (а. с. 18 - 21 т. 1, 18 - 22 т. 2 23 - 28 т. 2).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в справі № 752/20920/18, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено частково. Виселено ОСОБА_5 з частини будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення (а. с. 29 - 34 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній особі право на повагу до її житла.

Частиною першою ст. 383 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позовні вимоги про визнання права користування за позивачем спірним будинком обґрунтовані тим, що позивач проживає у зазначеному будинку відкрито, добросовісно, з відома осіб, які є власниками цього будинку, і що відповідач дала згоду на проживання в будинку їй та членам її сім`ї, будучи єдиним володільцем спірного будинку станом на час вселення - листопад 2003 року, оскільки відповідач з 1963 року зареєстрована в цьому будинку.

Також позивач стверджувала, що про ведення з відповідачем спільного господарства свідчить тривалість проживання в спірному житлі, дозвіл відповідача на проведення ремонтних робіт та облаштування прилеглої території, оздоблення житла з часу вселення, сплата комунальних послуг, зазначення в особових справах дітей, які навчаються в закладах освіти, картках щеплень домашньої адреси по АДРЕСА_1 , акти про фактичне проживання, фотографії.

Також зазначалось про відсутність у позивача іншого житла.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_3 , як власник спірного житлового будинку, надала свою згоду в 2003 році на проживання в цьому будинку позивачу.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками, враховуючи, що ОСОБА_3 набула право власності на частину спірного житлового будинку лише 22 грудня 2016 року, а право власності на весь будинок по АДРЕСА_1 - 22 грудня 2020 року, а отже відповідач, яка станом на 2003 рік не була власником чи співвласником даного будинку, не могла розпоряджатись ним та надавати згоду на проживання в ньому інших осіб, на що правомірно звернув увагу суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, відхиляються апеляційним судом неспроможні доводи апеляційної скарги, що в 2003 та 2016 році відповідач достеменно знала про проживання позивача та її сім`ї в спірному будинку та не висловлювала щодо цього заперечень протягом 15 років, і що докази наявності заперечень, вручених позивачу, надані не були, до органів поліції з приводу виселення позивача ОСОБА_3 також не зверталась.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , підтвердила обізнаність щодо всіх обставин, пов`язаних зі спірним житловим будинком, в тому числі про факт проживання позивача з сім`єю в спірному житловому будинку, не підтверджуються змістом договору від 22 грудня 2016 року, не є доказом вселення позивача до спірного будинку з дозволу відповідача та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що фактична згода ОСОБА_3 на вселення та проживання позивача до будинку мала місце і підтверджується показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_26 , є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що будь-які свідки судом першої інстанції допитані не були.

Апеляційний суд приймає до уваги, що набувши право власності на частину будинку, а відповідно і права, передбачені ст. 150 ЖК України, 383 ЦК України, відповідач ОСОБА_3 висловила своє волевиявлення щодо проживання в цьому будинку сім`ї ОСОБА_27 , звернувшись до чоловіка позивача з письмовою вимогою від 10 липня 2018 року про добровільне виселення з усіма членами сім`ї (а. с. 11 т. 2), а в подальшому і позовом про виселення, який був задоволений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року, залишеним без змін судами вищих інстанцій (а. с. 29 - 34 т. 2, 60 - 65 т. 3).

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання апеляційної скарги на обставини, встановлені рішеннями судів у справі № 752/16713/20 щодо початку проживання чоловіка позивача (третьої особи ОСОБА_5 ) в спірному будинку, з огляду на те, що вказані обставини щодо самої ОСОБА_1 , яка не залучалася до участі в цій справі, не встановлювались та не є преюдиційними в справі, що переглядається, з іншим складом учасників, а також оскільки встановлені судами обставини не підтверджують вселення ОСОБА_1 до житлового будинку по АДРЕСА_1 з дозволу відповідача ОСОБА_3 .

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що проживання позивача в будинку протягом тривалого часу без реєстрації не може бути підставою для відмови у визнанні за нею права користування жилим приміщенням, з огляду на те, що в позові судом першої інстанції відмовлено з інших підстав, а саме недоведеності правомірності вселення та проживання позивача в спірному будинку.

Судом першої інстанції надано вірної правової оцінки наданим позивачем як доказам записам в особових справах учнів (дітей позивача) та в картках щеплень щодо домашньої адреси дітей по АДРЕСА_1 , та правомірно відкинуто ці докази як неналежні, з огляду на те, що такі відомості вносяться уповноваженими особами за вказівкою батьків, і що зазначення в особових справах дітей та в картках їх щеплень адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та має бути підтверджене на інших підставах.

Повторне посилання позивача в апеляційній скарзі на вказані докази не спростовує правильності такої оцінки суду та відхиляються апеляційним судом.

Також є правильною оцінка судом першої інстанції актам про фактичне проживання позивача та членів її сім`ї в спірному будинку з 2003 року та станом на 17 лютого 2023 року, а саме, що наявність таких актів не свідчить про те, що вселення позивача до будинку та подальше проживання відбувалось з дозволу ОСОБА_3 .

Повторне посилання ОСОБА_1 на вказані акти в апеляційній скарзі, а також на акт про фактичне проживання від 03 лютого 2020 року, нібито складений громадською організацією «Мишалівка» 03 лютого 2020 року, який в матеріалах справи відсутній, не спростовує правильності такої оцінки суду та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції також правильно врахував, що звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про виселення чоловіка позивача ОСОБА_5 зі спірного будинку спростовує доводи позивача про надання згоди відповідачем на його проживання як члена сім`ї власника будинку.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не доведено факту надання відповідачем згоди на проживання її в спірному будинку, факту ведення ними спільного господарства, надання відповідачем дозволу позивачу на проведення ремонтних робіт та облаштування прилеглої території, оздоблення житла.

Апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що оплата житлово-комунальних послуг, яка несистематично здійснювалась чоловіком позивача, не є доказом ведення позивачем та членами її сім`ї спільного господарства з відповідачем, і що позивачем не надано інших доказів ведення спільного господарства з ОСОБА_3 , наявності спільних витрат, спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі в ремонті житла, взаємних прав та обов`язків, наявності домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, які б засвідчували реальність сімейних відносин між позивачем та відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не приймає як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст ст. 64, 65 ЖК України щодо складу членів сім`ї наймача та їх прав на користування житловим приміщенням, посилання на п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» про те, що наявність чи відсутність реєстрації за місцем проживання само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй в цьому; на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» про те, що відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули прав користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду; на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, згідно якої у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача.

Судом першої інстанції також перевірено обставини, на які ОСОБА_1 посилалася в позові, щодо відсутності в неї іншого житла, та встановлено, що позивач є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_4 , що свідчить про неправдивість таких тверджень.

В зв`язку з наведеним суд першої інстанції правомірно зауважив, що позивач як співвласник квартири має право користуватись цією квартирою та проживати в ній разом з членами сім`ї, в тому числі з неповнолітніми дітьми.

Апеляційний суд враховує, що спірне житлове приміщення належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , при цьому позивачем ОСОБА_1 не надано доказів вселення в спірне житлове приміщення як члена сім`ї колишнього власника житла або за згоди ОСОБА_3 , враховує наявність у ОСОБА_1 іншого житла та необхідність дотримання прав власника житла, гарантованих як національним законодавством України, так і ст. 8 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому така особа має право на проживання в такому житловому приміщенні без загрози наступного виселення її з відповідного житла, яке буде невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність у позивача неповнолітніх дітей та проживання їх в спірному будинку жодним чином не породжує у неї виникнення прав на користування цим будинком, оскільки забезпечення житлом дітей є обов`язком їх батьків.

Апеляційний суд також враховує, що батько неповнолітніх дітей - третя особа ОСОБА_5 також має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 , а відтак його діти мають право користуватись цією квартирою, як і квартирою, співвласником якої є їх мати ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_4 .

Виходячи з наведеного, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням, може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, і що судом першої інстанції не було враховано висновок Верховного Суду в постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 206/4028/18.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_28 посилалась в позові та в апеляційній скарзі, що справа про визнання права користування житловим приміщенням за її позовом, як матері, автоматично створює наслідки для неповнолітніх дітей, разом із тим, позов подано лише від імені самої ОСОБА_28 , а не в інтересах її неповнолітніх дітей, які до участі в цій справі нею не залучені.

Апеляційний суд приймає до уваги, що виселення неповнолітніх дітей зі спірного житла не є предметом даного позову.

Доводи апеляційної скарги, що суд відмовив в задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків, оскільки не вважав за необхідне повно та всебічно з`ясувати обставини справи та вважав, що показання свідків можуть спростувати доводи відповідача, відхиляються апеляційним судом як нічим не підтверджені.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі позивачем не заявлялося клопотання про виклик свідків, в задоволенні якого судом першої інстанції було їй відмовлено.

Також апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження до завершення розгляду справи № 752/6802/23, в межах якої ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та договір поділу житлового будинку по АДРЕСА_1 в натурі, та скасувати відповідні рішення державних реєстраторів.

Зі змісту ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року, якою судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження в справі вбачається, що суд першої інстанції правильно керувався ч. 3 ст. 210 ЦПК України, якою передбачено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

06 грудня 2022 року судом було постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Таким чином, на час розгляду клопотання позивача про зупинення провадження в справі справа перебувала на стадії її розгляду по суті.

Оскільки зупинення провадження в справі з підстав об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства належить до підстав, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, зупинення провадження в даній справі № 752/15660/22 на стадії її розгляду по суті було неможливим з огляду на імперативну заборону ч. 3 ст. 210 ЦПК України, відтак суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання, діяв відповідно до вимог процесуального законодавства.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що клопотання представника відповідача судом задовольнялись навіть за відсутності належної аргументованості таких клопотань та відсутності доказів необхідності вчинення таких дій саме судом, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 84 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Задовольняючи клопотання представника відповідача про витребування доказів, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що сторона відповідача позбавлена можливості самостійно отримати зазначені докази, що підтверджується листами КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14 червня 2022 року, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 червня 2022 року, які відмовили у наданні запитуваної інформації, посилаючись на те, що зазначені відомості відносяться до інформації з обмеженим доступом, а з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відповідь на адвокатський запит не надійшла (а. с. 91 - 92 т. 2).

Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції ухвалою від 15 березня 2023 року було відмовлено в прийнятті та об`єданні в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення та повернуто ОСОБА_3 зустрічну позовну заяву (а. с. 84 т. 2), що спростовує доводи позивача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції принципу рівності та змагальності сторін, надаючи переваги стороні відповідача та задовольняючи всі її клопотання.

Доводи позивача, що всіма можливими та допустимими доказами було підтверджено відкрите, добросовісне та правомірне проживання позивача разом зі своєю сім`єю в спірному житловому будинку з 2003 року без заперечень з боку відповідача або будь-яких інших осіб протягом двадцяти років, із здійсненням позивачем та членами її сім`ї тягаря утримання будинку пропорційно до займаної площі, ремонту та оздоблення житла, благоустрою території тощо, апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах та фактичних обставинах справи, а є особистою суб`єктивною оцінкою самої ОСОБА_1 , і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що обставин вселення та проживання в спірному будинку з дозволу його власника та набуття права користування цим житлом позивачем доведено не було.

Таким чином, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та правових висновків вищих судових інстанцій, а також порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів, яким було надано вірної оцінки судом, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.