Справа № 750/5330/24
Провадження № 2-о/750/122/24
У Х В А Л А

16 квітня 2024 року м. Чернігів

Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкулова І.П., перевіривши додержання вимог, викладених у статті 339 ЦПК України при подачі заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2024 ОСОБА_1 через систему «Електроний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою, в якій просить встановити факт здобуття нею вищої освіти, а саме закінчення московського державного відкритого університету та отримання 24 червня 2003 року дійсного диплому серії НОМЕР_1 з присудженням кваліфікації «Юрист» по спеціальності «Юриспруденції».

Обґрунтовано заяву тим, що заявник працює на посаді заступника начальника відділу оцифрування документів та обробки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, а тому, у відповідності до ст.ст. 57-58 Закону України «Про запобігання корупції», при проведені спеціальної перевірки, необхідно підтвердити дійсність освіти, отриманої в іноземному навчальному закладі.

До заяви ОСОБА_1 додає копію диплому НОМЕР_1, виданого 24.06.2003 московським державним відкритим університетом, завіреного гербовою печаткою міністерства освіти російської федерації.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 2 вказаної постанови містяться роз`яснення про те, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визнання в Україні іноземних документів про вищу освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні №1273-XIV від 03.12.1999 (далі - Конвенція) та міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.

За змістом статті 5 Розділу 6 Конвенції передбачено, що кожна сторона може зумовити визнання кваліфікації з вищої освіти, присуджених іноземними закладами освіти, які функціонують на її території, конкретними вимогами національного законодавства або окремими угодами, укладеними зі стороною, якій належать такі заклади.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулюються Законом України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» (далі - Закон № 2145-VIII).

Частиною третьою статті 82 Закону № 2145-VIII установлено, що центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 13 Закону України «Про вищу освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.

Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком № 504 від 05.05.2015.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 504 Процедура визнання в Україні Документів здійснюється МОН - з метою зарахування Власника на навчання для здобуття освіти в закладах вищої освіти України та/або здійснення професійної діяльності в Україні. Рішенням МОН про визнання підтверджується право Власника претендувати на вступ, продовжувати навчання та/або здійснювати професійну діяльність в Україні, про що видається Свідоцтво.

Пунктом 2 розділу V Порядку № 504 визначено, що процедура визнання Документа, окрім випадків, зазначених у пункті 3 цього розділу, складається з: 1) перевірки автентичності Документа та додатка до нього; 2) підтвердження статусу освітньої установи та/або Програми, за результатами якої виданий Документ; 3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеної(го) в Документі, та встановлення еквівалентності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав.

Таким чином, визнання документа про вищу освіту, здобуту за кордоном, можливе у разі відповідності такого документу вимогам Порядку № 504.

Вказані висновки зазначені у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року у справі №640/4574/20.

За приписами пункту 4 розділу V Порядку № 504, перевірка автентичності здійснюється одним із таких способів: 1) перевірка наявності штампа Apostille , якщо у країні походження Документа він підтверджує автентичність документа, та перевірка реквізитів апостиля у відповідному реєстрі у разі наявності; 2) перевірка у реєстрі документів про освіту, якщо такий реєстр запроваджено країною походження Документа або освітньою установою, що його видала; 3) направлення запиту щодо додаткових відомостей про автентичність видачі поданих документів до відповідних офіційних органів та/або освітніх установ інших держав.

Якщо в країні походження Документа офіційно затверджений стандарт оформлення документів про освіту, здійснюється аналіз на відповідність такому стандарту поданого Документа.

Відповідно до положень розділу VI Порядку № 504 ступені вищої освіти, присуджені освітніми установами, мають визнаватися компетентними органами, якщо немає суттєвої різниці між іноземною кваліфікацією, визнання якої запитує Заявник, та відповідною кваліфікацією в Україні, за винятком випадків, зазначених у пункті 2 цього розділу.

Компетентний орган на підставі висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється в установленому законодавством порядку: про визнання Документа, на підставі якого Заявнику видається Свідоцтво; про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику направляється відповідне повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення.

Відповідно до пункту 4 розділу IX Порядку № 504 Рішення компетентного органу з визнання може бути оскаржене у судовому порядку.

Окрема глава вказаного Порядку (глава X) визначає особливості здійснення процедури визнання Документів у період дії правового режиму воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану, пов`язаних з військовою агресією російської федерації та її підтримкою з боку республіки білорусь.

Пунктами 1-6 розділу X Порядку № 504 передбачено, що положення цього розділу визначають особливості здійснення процедури визнання Документів, виданих освітніми установами російської федерації та республіки білорусь, під час дії відповідно до законодавства України воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану, пов`язаних з військовою агресією російської федерації та її підтримкою з боку республіки білорусь (п. 1).

З дати введення в Україні воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану, пов`язаних з військовою агресією російської федерації проти України та її підтримкою з боку республіки білорусь, і до дати їх припинення Документи, Власниками яких є громадяни російської федерації або республіки білорусь та які були видані освітніми установами цих країн, для здійснення процедури визнання компетентним органом з визнання не приймаються (п. 2).

Дія пункту 2 цього розділу не розповсюджується на громадян російської федерації та республіки білорусь, які отримали в Україні статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або які отримали посвідку на постійне проживання в Україні, або вступили до 2021 року включно та навчаються у закладах освіти, або вступили до закладів освіти на підставі індивідуального дозволу МОН, або в інших випадках, визначених законодавством (п. 3).

Процедура визнання Документів, виданих освітніми установами російської федерації або республіки білорусь, Власниками яких є громадяни України, громадяни третіх країн, особи без громадянства, та особи, визначені пунктом 3 цього розділу, здійснюється відповідно до розділів І-ІХ цього Порядку з урахуванням пунктів 5 і 6 цього розділу (п. 4).

Компетентний орган з визнання приймає рішення за результатами процедури визнання Документів, виданих освітніми установами російської федерації або республіки білорусь, за наявності повної інформації, необхідної для прийняття відповідного рішення (п. 5).

У разі відсутності повної інформації, необхідної для прийняття компетентним органом з визнання рішення про визнання або відмови у визнанні Документів, виданих закладами освіти та установами російської федерації та республіки білорусь, процедура визнання призупиняється до припинення обставин, зазначених у пункті 1 цього розділу (п. 6).

Таким чином, законом визначено позасудовий порядок встановлення факту, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися у судовому порядку в окремому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 287/167/18-ц від 30.01.2020 викладено наступний висновок: «Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

Враховуючи, що законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту підтвердження здобуття вищої освіти, отриманої в іноземному навчальному закладі, а тому вказаний факт не може бути встановлений судом у порядку окремого провадження в цивільній справі, у зв`язку із чим наявні підстави для відмови у відкритті провадження.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 186, 315, 353, 354 ЦПК України,

у х в а л и л а :

відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя