Справа № 686/5262/23
Провадження № 2/686/1809/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Дмітрієвій Д.В. за участю позивача та представника ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Наконечна Марія Іванівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

встановив:

27 лютого 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Наконечна Марія Іванівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позовна заява мотивована тим, що

20.10.2021 року було укладено договір дарування за яким ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) передав ОСОБА_4 (Обдарованій) 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі проживала бабуся сторін ОСОБА_6 1929 року народження.

Разом з тим, позивач вважає, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі продажу частин цієї квартири так, як за усною домовленістю сторін було визначено, що після укладення оскаржуваного правочину бабуся буде і надалі проживати у зазначеній вище квартирі. Після того, як відповідач компенсує вартість частки позивача, зазначені кошти будуть використанні в майнових інтересах бабусі, а саме щодо придбання останній іншого житла.

Так, як відповідач не виконала зазначених домовленостей щодо оплати 5/8 частин квартири та виселила з спірної квартири бабцю тому позивач вважає, що остання не дотрималась домовленостей між ними.

Позивач просить суд визнати договір дарування 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 , виданий 20 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною Марією Іванівною недійсним, та скасувати рішення продержавну реєстрацію прав та їх обтяжень проведену на підставі договору дарування від 20.10.2021 року 5/8 частин квартири за АДРЕСА_1 ; індексний номер за №61025585 від 20 жовтня 2021 року здійснену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною Марією Іванівною, як державним реєстратором.

Ухвалою суду 28 лютого 2023 р. відкрито провадження та справу призначено у підготовче засідання в загальному порядку на 28.03.2023 року.

16.03.2023 року відповідачем подано відзив на позов у якому заперечуються позовні вимоги через необґрунтованість.

Ухвалою суду від 19.10.2023 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 21.11.2023 рік.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо його задоволення.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.10.2021 року було укладено договір дарування за яким ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) передав ОСОБА_4 (Обдарованій) 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Наконечною М.І., зареєстровано у реєстрі за №2654.

У п.19 зазначеного договору зазначено, що цей договір сторонами прочитано, текст їм зрозумілий, відповідає їх волі і підписано особисто ними.

За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так, відповідно до змісту укладеного між сторонами договору дарування судом вбачається те, що Дарувальник передав Обдарованій 5/8 частини квартири за АДРЕСА_1 .

Ніяких умов, які б обтяжували зберігання не було і не могло бути, оскільки Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Крім того, у п.8 спірного договору дарування однозначно зафіксовано, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. У преамбулі договору зазначено, що сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема щодо недійсності правочину.

Суд вважає, що позивачем та представником не доведено у судовому засіданні, що відповідач повинна була здійснювати оплату частки, а також обставин, що у квартирі повинна була проживати бабуся. Жодного доказу на підтвердження зазначеного не надано, оскільки таких умов не було в силу правової природи договору даруванню.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд приходить до висновку, що умови спірного договору дарування відповідають вимогам чинного законодавства України, всупереч ст.81 ЦПК України позивачем та представником не доведено зворотнього, тобто тих обставин, на які посилаються.

Також, не знайшло підтвердження у судовому засіданні посилається позивача на удаваність правочину, з наступних підстав.

Положеннями ст. 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Судом не встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Крім цього, не підтверджено позивачем та не встановлено судом, що фактично між сторонами виникли договірні відносини щодо купівлі-продажу, а відтак, договір дарування є удаваним.

Натомість, підтвердження домовленості щодо передання в майбутньому відповідачем позивачу будь-яких грошових коштів за отриману ОСОБА_4 5/8 частин спірної квартири, ОСОБА_3 до суду не надано, оскільки сторонами укладено договір дарування , правове регулювання якого не передбачають оплати.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу 5/8 частин квартири за АДРЕСА_1 , оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання будь-яких грошових коштів за фактично відчужену ним 5/8 частин спірної квартири.

Суд вважає, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування, їх дії вчинені на перехід права власності на частку нерухомого майна.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на викладене суд вважає, що позивачем та його представником не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів щодо порушення прав, а тому позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення, у зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 141, 263-265, 273, 289 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Наконечна Марія Іванівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 25 січня 2024 року.

Суддя Сергій Стефанишин