КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1688/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Романишеної І.П. в м. Київ 16 жовтня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР») звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь недоотриманий дохід (збитки) у розмірі 13241,33 доларів США та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 1192,80 доларів США, що разом складає 14434,13 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 527835,92 грн., покласти на відповідача судовий збір у розмірі 7917,54 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 26 вересня 2006 року уклали договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти в сумі 16281 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,5 % річних, строком користування з 26 вересня 2006 року по 25 вересня 2013 року. Станом на 27 травня 2008 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 16120,81 доларів США, що еквівалентно 78185,99 грн.

В зв`язку з тим, що станом на дату подання позовної заяви у 2008 році були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті та відсутня судова практика щодо розмежування таких понять як зобов`язання у іноземній валюті та платіж у іноземній валюті, в заяві про стягнення заборгованості за кредитним договором була вказана сума заборгованості, перерахована на гривневий еквівалент за чинним на той час курсом долара США. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва в справі № 2-1542/2009 від 16 лютого 2009 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 78185,99 грн. що разом з судовими витратами склало 78997,85 грн.

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до останнього перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання зобов`язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

11 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» за результатами відкритих торгів (аукціону) уклали договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. Станом на 11 травня 2019 року балансова заборгованість за кредитом становила 17653,04 долари США, що еквівалентно 462612 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з примусового виконання виконавчого листа № 2-1542/2009, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення боргу з ОСОБА_1 по справі № 2-1542/2009, з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», видано дублікат виконавчого листа, поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва в справі № 2-1542/2009 від 16 лютого 2009 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Татарченком В.Г. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 стягнуто з ОСОБА_1 та в період з 12 травня 2021 року по 07 червня 2022 року перераховано на користь стягувача, а саме ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», грошові кошти у розмірі 78997,85 грн. Фактично сума стягнутих з боржника коштів на виконання судового рішення становить 2879,48 доларів США з урахуванням курсу долара США на момент перерахування.

Позивач вважав, що оскільки договором відступлення права вимоги від 11 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 17653,04 доларів США, що еквівалентно 462612 грн., в рамках виконавчого провадження з боржника стягнуто лише 2879,48 доларів США, сума заборгованості за кредитним договором становить 14773,56 доларів США, відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, позивач, який на виконання рішення суду мав отримати 16120,81 доларів США, а отримав лише 2879,48 доларів США, поніс збитки в розмірі 13241,33 доларів США у вигляді неповернутого кредиту (реальні збитки) та недоотриманого доходу (упущена вигода).

Вказував, що позивач міг і повинен був отримати суму грошових коштів у розмірі 16120,81 доларів США, проте неправомірні дії відповідача з невиконання своїх зобов`язань за укладеним договором позбавили позивача можливості отримати зазначену суму заборгованості та завдали збитків.

Крім того, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми 13241,33 доларів США, яка на момент даного позову становить 1192,80 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що в рішенні суд помилково послався на ст. 623 ЦК України стосовно визначення цін для обчислення збитків. В даному випадку зміна цін не впливає на обсяг зобов`язань за кредитним договором, підтверджений рішенням суду. Позивач у позові наголошував, що у разі належного виконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором щодо повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за користування ним та виконання судового рішення в справі № 2-1542/2009 щодо сплати належному стягувачу присуджених судом грошових коштів у розмірі 16120,81 доларів США права позивача були б не порушені, а сума заборгованості за кредитним договором була б повністю сплачена.

Наголошував, що позивач добре розуміє правову природу речей та суттєві відмінності між такими категоріями як «недоотриманий дохід» та «курсова різниця», саме через відсутність розмежувань між цими категоріями стали підставою для прийняття судом помилкового рішення.

При цьому суд вимоги позивача про стягнення збитків ототожнив з бажанням позивача під таким виглядом стягнути курсові різниці, що повністю суперечить заявленим вимогам позивача. В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 703/3303/20, на яку послався суд першої інстанції, наголошено, що збитки є об`єктивним зменшенням будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

В даному випадку відповідач отримав кредит в доларах США, і ПАТ «УкрСиббанк», а потім його правонаступник ПАТ «Дельта Банк» обліковували на своїх рахунках операції щодо кредитних зобов`язань відповідача в доларах США, рішенням суду підтверджено розмір та валюту зобов`язання, що також підтверджено банківськими виписками. Заявлені позивачем вимоги повністю відповідають визначенню «збитки» та підлягають стягненню з відповідача. В свою чергу, курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Аргументація знецінення національної валюти та використання у такому разі курсових різниць застосовується виключно у разі кредитування у національній валюті та у разі бажання кредитора компенсувати знецінення кредиту у гривні або у разі девальвації національної валюти, але це не випадок даного позову.

Наголошував, що в даному випадку кредит надано у доларах США і мова про знецінення національної валюти не іде. Позивач звертався до суду з вимогами про стягнення саме збитків, тобто майна (грошових коштів), яку позивач мав отримати від відповідача шляхом погашення заборгованості за кредитним договором та належного виконання рішення суду, тобто саме з вимогою про стягнення збитків, а не курсових різниць. Позивач насамперед бажає стягнути заборгованість у валюті кредиту, розмір якої був визначений на день подання ПАТ «УкрСиббанк» позовної заяви про стягнення заборгованості. Враховуючи, що валютою зобов`язання є долар США, знецінення національної валюти ніяк не впливає на розмір заборгованості у доларах США.

Вказував, що оскільки відповідач в рамках виконавчого провадження частково виконав прострочені грошові зобов`язання, то позивач нарахував 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1192,80 доларів США за період з 07 липня 2020 року по 07 липня 2023 року.

Не погоджувався з застосуванням судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15-ц, через їх нерелевантність, оскільки у справі № 750/8676/15-ц рішення суду першої інстанції, з яким погодився Верховний Суд, мотивовано тим, що підстави для стягнення курсової різниці відсутні, оскільки збитки позивача по кредитному договору на загальну суму 481338,16 грн. не відображені у його балансі, а погашення заборгованості відбулося у національній валюті, виходячи з офіційного курсу НБУ на момент ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості. Верховний Суд, ухвалюючи рішення, вказав, що судами попередніх інстанцій зазначено про відсутність у бухгалтерському обліку позивача заборгованості в іноземній валюті, а також, що кредитор прийняв виконання зобов`язання у національній валюті.

Натомість у розглядуваній справі надання кредиту відповідачу, облік заборгованості за кредитним договором, нарахування відсотків та зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за ним відповідно до вимог НБУ здійснювалося банком у валюті кредиту (доларах США) відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору. У даній справі розмір заборгованості за кредитним договором відображено у валюті заборгованості - доларах США, не мало місце переведення валюти зобов`язання в національну валюту та на момент подання позову зобов`язання виконано відповідачем тільки частково, заборгованість за кредитним договором повністю не сплачена. Відповідно, погашенням такої заборгованості може вважатися тільки повернення позикодавцеві позики (грошових коштів у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості) як того вимагає ст. 1049 ЦК України.

Вказував, що суд помилково дійшов висновку про зміну умов кредитного договору щодо валюти зобов`язання. Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права звернення до суду з позовом про стягнення збитків. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2009 року, яким з відповідача стягнута сума заборгованості, підтверджено розмір заборгованості у валюті зобов`язання, однак судом зазначено його еквівалент у гривні відповідно до діючої на момент прийняття рішення по справі судової практики. Вказане рішення суду не змінювало валюту зобов`язання, а банк, реалізуючи своє право звернення до суду, скористався своїм правом лише зміни строку виконання зобов`язання.

Зазначав, що приймаючи рішення про купівлю прав вимоги за кредитами на відкритих торгах, позивач оцінював та усвідомлював ризики щодо можливого ухилення боржників від належного виконання судового рішення та зобов`язань за кредитними договорами, розумів наслідки довготривалого невиконання боржниками рішення суду та встановив, що передбачені чинним законодавством наявні способи та механізми забезпечать відновлення порушених прав кредитора, що і підтверджено правовими позиціями Верховного Суду. Оцінюючи пул кредитів, позивач розраховував на сприяння судами відновленню порушених прав кредитора та недопущення судами зловживання відповідачами своїми процесуальними правами.

Щодо висновків суду про відсутність в матеріалах справи копії договору про надання споживчого кредиту, а також договору про відступлення права вимоги, вказував, що у позові зазначено, що факт отримання відповідачем кредиту, наявність заборгованості та її розмір, який підтверджений виписками, а також факт порушення відповідачем умов договору, встановлено судом та не потребує доведення, оскільки вказані обставини встановлено під час розгляду справи про стягнення заборгованості в справі № 2-1542/2009. Відповідно, відмова у задоволенні позову з причини ненадання позивачем тих чи інших доказів, у той час коли позивачем заявлялось клопотання про розгляд справи з викликом сторін для можливості подання тих чи інших доказів призвели до ухвалення хибного рішення, яке не відповідає дійсним обставинам справи та заявленим вимогам, а також судовій практиці.

Просив врахувати положення ст. 533, 556, 599, 1049, 1054, 15, 16 ЦК України та дійсні обставини справи.

Вказував, що суд першої інстанції не дослідив правової природи таких категорій як «курсові різниці» та «збитки», не з`ясував дійсні обставини справи, що підтверджені наданими доказами, фактично одноосібно змінив позовні вимоги та відповідно прийняв рішення про відмову в стягненні «курсових різниць», що не було предметом позовних вимог позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про стягнення збитків, суд першої інстанції виходив із того, що первісний кредитор за кредитним договором, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначати позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті України - гривні, вказавши, що заборгованість становила 16120,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 травня 2008 року, становила 78185,99 грн., вказаний розмір заборгованості було присуджено судом до стягнення з відповідача на користь первісного стягувача. В свою чергу, вказане рішення суду не було оскаржено первісним стягувачем та було виконано відповідачем у повному обсязі, що вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження 04 серпня 2022 року. За таких обставин суд прийшов до висновку про недоведеність та безпідставність заявленого позову про стягнення збитків у заявленому позивачем розмірі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2009 року в справі № 2-1542/2009 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 26 вересня 2006 року в розмірі 78185,99 грн., 781,86 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 78997,85 грн.

Судовим рішенням встановлено, що 26 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 16281 доларів США. Надану суму кредиту відповідач ОСОБА_1 повинен погашати щомісячно, згідно з графіком погашення та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 25 вересня 2013 року, а також щомісячно сплачувати позивачу відсотки за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних. Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості, відповідач з 21 серпня 2007 року не виконує умов договору, а саме: не здійснює погашення отриманого кредиту згідно графіку, не сплачує відсотки за користування кредитом та пеню. Таким чином з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені в розмірі 78185,99 грн. (а. с. 5 - 6).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року в справі № 761/26728/16-ц задоволено заяву ТОВ «ФК «ЄФКР», здійснено заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) з примусового виконання виконавчого листа № 2-1542/2009, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення боргу з ОСОБА_1 по справі № 2-1542/2009 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «ЄФКР», видано дублікат виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2-1542/2009 та поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа (а. с. 8 - 10).

На а. с. 7, 12 - 16 знаходяться копії платіжних доручень, якими здійснено переказ з депозиту приватного виконавця Татарченка В.Г. на користь одержувача ТОВ «ФК «ЄФКР» примусово стягнутих коштів при примусовому виконанні виконавчого документа № 761/26728/16-ц від 27 січня 2021 року, ВП № НОМЕР_1: від 12 травня 2021 року в розмірі 5448,84 грн., від 23 липня 2021 року в розмірі 2552,68 грн., від 03 серпня 2021 року в розмірі 23420,35 грн., від 10 грудня 2021 року в розмірі 29913,47 грн., від 30 грудня 2021 року в розмірі 5065,56 грн., від 07 червня 2022 року в розмірі 12596,95 грн.

Постановою приватного виконавця Татарченка В.Г. від 04 серпня 2022 року закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 при примусовому виконанні виконавчого документа № 761/26728/16-ц, виданого 27 січня 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 110-45931000 від 26 вересня 2006 року в розмірі 78185,99 грн., 781,86 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 78997,85 грн. Встановлено, що рішення виконано повністю (а. с. 11).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме відповідно до статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Розглядаючи даний позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивач бажає компенсувати знецінення національної валюти порівняно із доларом США у вигляді стягнення недоотриманого прибутку у формі курсової різниці з посиланням на ст. 22 ЦК України, а також 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України саме від визначеного позивачем розміру збитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15-ц зроблено висновок про те, що курсова різниця ніяк не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки АКІБ «УкрСиббанк», як первісний кредитор за кредитним договором, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2009 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1 , визначивши заборгованість у валюті України - гривні, вказавши, що саме 78185,99 грн. є повним розміром заборгованості (а саме: заборгованість за кредитом - 71422,85 грн.; заборгованість зі сплати відсотків - 5549,90 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 954,49 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 258,75 грн.) (а. с. 5).

Апеляційний суд виходить з того, що у кредитора, який сам визначив заборгованість у валюті України - гривні, і погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, відсутні підстави для стягнення збитків у вигляді курсової різниці.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 766/7004/17 (провадження № 61-46241св18), від 16 березня 2020 року в справі № 213/861/18 (провадження № 61-15738св19), від 04 грудня 2019 року в справі № 301/1778/16-ц (провадження № 61-905св17), в яких судами розглянуто аналогічні спори за позовами банків про стягнення збитку (упущеної вигоди), спричиненого внаслідок різниці курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті та на момент його фактичного виконання.

При цьому Верховний Суд у наведених постановах також посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, яка була належним чином врахована судом першої інстанції в справі, що переглядається, відтак апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що посилання на такий судовий висновок є безпідставним та не може застосовуватись до правовідносин позивача та відповідача через його нерелевантність.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив вимоги позивача про стягнення збитків з бажанням позивача під таким виглядом стягнути курсові різниці, з огляду на те, що всі розрахунки збитків, складені позивачем, базуються на відмінності курсу долара США на день ухвалення рішення в 2009 році та на час фактичного виконання рішення в період з 12 травня 2021 року по 07 червня 2022 року шістьма окремими переказами з депозиту приватного виконавця в українській гривні.

Доводи апеляційної скарги, що позивач звертався до суду з вимогами про стягнення саме збитків, а не курсових різниць, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, виходячи з принципу «jura novit curia», який полягає у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права.

Судом першої інстанції надано належної правової оцінки доводам позивача, що ТОВ «ФК «ЄФКР» посилався в позові на наявність у нього права вимоги до ОСОБА_1 саме в розмірі 16120,81 доларів США та саме в іноземній валюті, та правомірно зауважено, що матеріали справи не містять копії договору про відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги за кредитним договором.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що відмова в задоволенні позову з причини ненадання позивачем тих чи інших доказів, в той час як позивачем заявлялось клопотання про розгляд справи з викликом сторін для можливості подання тих чи інших доказів призвели до прийняття судом хибного рішення, яке не відповідає дійсним обставинам справи та заявленим позовним вимогам, а також судовій практиці.

Наведені аргументи не узгоджуються з приписами ст. 83 ЦПК України, відповідно до якої позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд також враховує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року в справі № 761/26728/16-ц здійснено заміну стягувача з примусового виконання виконавчого листа № 2-1542/2009, за яким заборгованість стягнуто з ОСОБА_1 саме в українській гривні, а саме в розмірі 78185,99 грн., і саме в такому розмірі судове рішення було повністю виконане 07 червня 2022 року.

Вказані обставини також спростовують помилкові аргументи апеляційної скарги, що у даній справі розмір заборгованості за кредитним договором відображено у валюті зобов`язання, не мало місця переведення валюти зобов`язання у національну валюту та на момент подання позову зобов`язання виконано відповідачем тільки частково, відповідно, погашенням кредитної заборгованості може вважатися тільки повернення позикодавцеві позики (грошових коштів) у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, як цього вимагає ст. 1049 ЦК України.

Крім того, позивачем як у позові, так і в апеляційній скарзі не наведено обґрунтувань, які саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (упущена вигода) за кредитним договором, оскільки згідно доводів позивача, договір про відступлення права вимоги ним укладено з ПАТ «Дельта Банк» лише 11 травня 2019 року, і оскільки у випадку як вчасного погашення заборгованості, так і вчасного виконання судового рішення, ухваленого в 2009 році, предмету вимоги, відступленої на користь позивача через десять років після даних подій, взагалі не існувало би.

Суд першої інстанції правомірно наголосив, що позивач, купуючи право вимоги за кредитним договором, повинен був розуміти всі можливі ризики вчинення відповідної дії, передбачити наслідки довготривалого невиконання рішення суду, а також розуміти, що поряд з отриманням права вимоги від первісного кредитора, він прийняв також всі зміни в умовах кредитування, а також попередні дії первісного стягувача, зокрема, реалізацію права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, що є підставою для зміни порядку, умов і строку дії кредитного договору, зокрема, в частині визначення валюти грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги, що приймаючи рішення про купівлю прав вимог за кредитами, позивач виходив із наявності механізмів та способів захисту та відновлення порушених прав кредитора, передбачених чинним законодавством, та розраховував на сприяння судами у відновленні таких прав, правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Також судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено в задоволенні похідних вимог про стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих позивачем саме на різницю кредитної заборгованості, яку, згідно доводів позовної заяви, йому мав повернути ОСОБА_1 (16120,81 доларів США - 2879,48 доларів США, що є еквівалентом 78185,99 грн.).

Апеляційний суд приймає до уваги, що вимог про стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення на суму грошового зобов`язання 78185,99 грн. позивачем в межах даного позову не заявлялось.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/9544/19 про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.