КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1219/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 рокута на додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2023 року у справі за скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на бездіяльність та рішення державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Іванківського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яковенко Юрій Васильович, ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення старшого державного виконавця Іванківського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Яковенка Ю.В., в якій просило: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо відмови у стягненні заборгованості в сумі 8 801,18 доларів США з примусового виконання виконавчого листа № 2-3543/10, виданого 17 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва, у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1; визнати неправомірною постанову державного виконавця від 13 липня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, а також зобов`язати державного виконавця скасувати її.

В обґрунтування скарги зазначило, що на виконанні Іванківського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3543/10, виданого 17 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 20 вересня 2006 року, штрафних санкцій та судових витрат у загальному розмірі 82 884,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року виправлено допущену описку в резолютивній частині заочного рішення від 17 серпня 2010 року у справі № 2-3543/10, а саме суму заборгованості за кредитним договором від 20 вересня 2006 року у розмірі 69 441,31 грн виправлено на 8 801,18 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 12 серпня 2010 року складає 69 441,31 грн.

13 липня 2022 року старшим державним виконавцем Яковенком Ю.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення згідно з виконавчим документом фактичного виконано в повному обсязі.

Заявник вважаєбездіяльність державного виконавця щодо невиконання боржником рішення суду у іноземній валюті та, відповідно, й саму постанову про закінчення виконавчого провадження неправомірними, оскільки в разі зазначення у судовому рішенні про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З огляду на викладене, своїми неправомірними бездіяльністю щодо невиконання рішення у валюті кредиту та рішенням про завершення виконавчого провадження старший державний виконавець Яковенко Ю.В. порушив права заявника та завдав збитків державному банку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року у задоволенні скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості у національній валюті - гривні є належним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, підстави для його виконання саме у іноземні валюті були відсутні, оскільки ухвала суду про виправлення описки, згідно якої розмір заборгованості визначався у доларовому еквіваленті, була скасована в апеляційному порядку, тому старшим державним виконавцем Яковенком Ю.В. неправомірної бездіяльності, на яку посилається заявник, допущено не було та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак права чи свободи заявника порушені не були.

10 березня 2023 року представник боржника - адвокат Окунєв І.С. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та компенсацію судових витрат, посилаючись на те, що у зв`язку з розглядом даної справи ОСОБА_1 понесено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8 000,00 грн, докази на підтвердження яких подаються після постановлення ухвали та які підлягають стягненню із заявника, оскільки в задоволенні його скарги відмовлено.

Додатковою ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Додаткова ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що оскільки під час розгляду справи, за результатами якого постановлено ухвалу про відмову в задоволенні скарги, заінтересована особа понесла витрати на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази на підтвердження понесених витрат вже після постановлення ухвали у цій справі з дотриманням встановленого законом порядку, наявні підстави для постановлення додаткової ухвали про стягнення з банку на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі представникаМікайилова Р.Р. звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити у повному обсязі та відмовити боржнику у стягненні витрат на правничу допомогу.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови від 13 липня 2022 року про закінчення виконавчого провадження, оскільки станом на дату закінчення виконавчого провадження залишалась чинною ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року, якою виправлялась описка в резолютивній частині заочного рішення суду від 17 серпня 2010 року, зокрема, суму заборгованості визначено в доларах США.

Наразі банк звернувся із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі № 2-3543/10, якою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року про виправлення описки в рішенні суду та ухвалено нове рішення, яким відповідну заяву банку залишено без задоволення.

При цьому у виконавчому листі зазначена резолютивна частина рішення з урахуванням виправленої в ньому описки, тому фактично виконавчий документ не виконаний державним виконавцем у повному обсязі і наразі виконавчий лист є чинним, оскільки в судовому порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Також заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що представником боржника не дотримано порядку подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі не подано до суду попередній розрахунок суми судових витрат, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Окунєва І.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи заявника є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонам доказам та обставинам справи, ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заінтересованої особи - адвокат Окунєв І.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвали суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заявник причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а начальник Іванківського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заінтересованої особи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року у справі № 2-3543/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2006 року у розмірі 69 441,31 грн, штрафні санкції у розмірі 12 614,71 грн, судовий збір у розмірі 707,98 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а всього - 82 884,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року за заявою ПАТ АБ «Укргазбанк» виправлено допущену описку в резолютивній частині заочного рішення від 17 серпня 2010 року, а саме зазначену суму заборгованості за кредитним договором від 20 вересня 2006 року, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 69 441,31 грн виправлено на 8 801,18 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 12 серпня 2010 року складає 69 441,31 грн.

На підставі вказаного заочного рішення з урахуванням виправленої описки 17 лютого 2012 року стягувачу видано виконавчий лист № 2-3543/10, який пред`явлений ним на примусове виконання до ВДВС Іванківського РУЮ у Київській області.

Постановою державного виконавця Яковенка Ю.В. від 15 січня 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

13 липня 2022 року старшим державним виконавцем Яковенком Ю.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення згідно з виконавчим документом фактичного виконано в повному обсязі.

Щодо ухвали Шевченківського районного суду м. Києвавід 03 березня 2023 року по суті скарги

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 18 ЦПК України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону № 1404-VIII).

Згідно із абзацом другим частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої цієї статті Закону № 1404-VIII уразі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення, посилався на неправомірну бездіяльність державного виконавця щодо невиконання рішення у іноземній валюті та неправомірність винесеної ним постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки сплачена боржником сума у гривні не відповідає доларовому еквіваленту, а тому вважав, що вказаною бездіяльністю та рішенням державного виконавця порушуються його права.

Так, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Таким чином, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, приватний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається зі змісту постанови старшого державного виконавця Іванківського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Яковенка Ю.В. від 13 липня 2022 року, якою було закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1, згідно поданих документів про погашення заборгованості представником боржника - ОСОБА_2 виконавчий документ виконаний у повному обсязі, стягнуто на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість у розмірі 82 884,00 грн.

Вказані обставини також підтверджуються наданими суду першої інстанції матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1, а саме наявними в них банківськими квитанціями, випискою по рахунку та листом ПАТ АБ «Укргазбанк» від 19 травня 2022 року про зарахування коштів на рахунок.

Встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі № 2-3543/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року та поставлено нове судове рішення, яким заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» про виправлення описки у заочному рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року залишено без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі № 2-3543/10 відмовлено.

Отже, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року у справі № 2-3543/10 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягало виконанню виключно у національній валюті - гривні, а не в доларах США.

Оскільки ухвала суду про виправлення описки, згідно якої розмір заборгованості визначався у доларовому еквіваленті, скасована в апеляційному порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості у гривні є належним виконанням рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови від 13 липня 2022 року, оскільки станом на дату закінчення виконавчого провадження залишалась чинною ухвала від 06 липня 2011 року про виправлення описки у судовому рішенні по суті спору, є безпідставними. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши відомості про сплату боржником в рахунок погашення присудженої заборгованості за кредитним договором в сумі 82 884,00 грн, що відповідає змісту резолютивної частини заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року у справі № 2-3543/10, у державного виконавця були наявні всі правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи правомірність бездіяльності старшого державного виконавця Іванківського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Яковенка Ю.В., пов`язаної із не стягненням заборгованості в сумі 8 801,18 доларів США відповідно до виконавчого листа № 2-3543/10 від 17 лютого 2012 року у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, в межах заявлених підстав та пред`явлених вимог вірно установив відповідність його дій положенням Закону № 1404-VIII, у зв`язку з чим обґрунтовано вказав про відсутність правових підстав визнання неправомірною постанови від 13 липня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язання виконавця скасувати її з мотивів того, що рішення суду підлягало виконанню у валюті кредиту.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що у виконавчому листі зазначена резолютивна частина рішення з урахуванням виправленої в ньому описки, тому фактично виконавчий документ не виконаний у повному обсязі і є чинним, оскільки в судовому порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню, не заслуговують на увагу. За відсутності підстав для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавчий лист № 2-3543/10 від 17 лютого 2012 року, зміст якого не відповідає резолютивній частині заочного рішення від 17 серпня 2010 року, не може бути повторно пред`явлений стягувачем до примусового виконання за будь-яких умов, а тому визнання його таким, що не підлягає виконанню, не потребується.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» по суті справи є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог скарги на бездіяльність та рішення державного виконавця у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Щодо додаткової ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року про розподіл витрат на професійнуправничу допомогу

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявник.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.

Відтак, безпідставними є доводи заявника про те, що оскільки в суді першої інстанції представником боржника не наводився попередній розрахунок судових витрат, то це є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу відповідно до вимог частини другої статті 134 ЦПК України.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із положеннями статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто, саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналіз положень статті 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат, зроблена стороною до закінчення судових дебатів у справі, повинна залишатися судом без розгляду, що унеможливлює розгляд судом питання розподілу судових витрат без поновлення цього строку.

Зазначене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 205/213/20.

У справі, яка переглядається, встановлено, що представник ОСОБА_1 - адвокат Окунєв І.С. приймав учать у судовому засіданні під час проголошення ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року, отримав копію її вступної та резолютивної частини, проте до закінчення розгляду справи не повідомляв суд про намір подати відповідні докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення, а із заявою про ухвалення додаткового рішення та компенсацію судових витратзвернувся засобами електронного зв`язку лише 10 березня 2023 року.

До вказаної заяви представник заінтересованої особи додав заяву про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, мотивуючи її тим, що останній день зазначеного строку припадав на 08 березня 2023 року, який ОСОБА_1 помилково вважала традиційним державним вихідним днем, тому планувала подати відповідні документи до суду 09 березня 2023 року. Разом з тим, загальновідомі масові ракетні обстріли території України 09 березня 2023 року з боку держави-агресора рф обумовили необхідність перебування заявника у безпечному укритті, а також погіршення її стану здоров`я перешкодило вчасно направити документи до суду.

Судом першої інстанції питання про поновлення вказаного строку для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалося, рішення з даного процесуального питання не приймалося.

З вищенаведеного вбачається порушення місцевим судом норм процесуального права, які відповідно до пункту 4 статті першої, абазу 2 частини другої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування додаткової ухвали, оскільки такі порушення призвели до неправильного вирішення справи, а саме під час розгляду поданої заяви про ухвалення додаткового рішення щодо компенсації судових витрат у справі суд не перевірив, чи пропущено стороною боржника строк для звернення до суду із зазначеною заявою, а якщо так, то поважність причин його пропуску та наявність законних підстав для його поновлення.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином строк звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення разом із долученими доказами на підтвердження розміру понесених судових витрат є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лишеті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення заяви без розгляду.

Поновлення процесуального строку без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Колегія суддів вважає, що необізнаність ОСОБА_1 про те, що з 24 лютого 2022 року у зв?язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України на всій території України введено воєнний стан, під час дії якого не застосовуються відповідні норми КЗпП України що святкових і неробочих днів, є суб`єктивними обставинами в оцінці поважності причин пропуску установленого законом процесуального строку та не свідчить про наявність об`єктивних перешкод у представника боржника, який є адвокатом, реалізувати право на подання доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у встановлений законом п`ятиденний строк після ухвалення рішення по суті скарги.

Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що акт виконаних робіт (наданих послуг) № 2 до договору про надання правової допомоги від 16 січня 2023 року був підписаний між ОСОБА_1 та адвокатом Окунєвим І.С.07 березня 2023 року, а також у цей день здійснена оплата наданих послуг, тобто в межах строку встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, однак вчасно до суду подані ці докази не були.

Крім того, всі процесуальні документи у справі подавалися не особисто ОСОБА_1 , а спочатку її представником за довіреністю - ОСОБА_2 та в подальшому адвокатом Окунєвим І.С., який визначав остаточний розмір судових витрат боржника на професійну правничу допомогу та приймав безпосередню участь під час розгляду даної справи, достеменно знаючи про результат розгляду вимог скарги та особисто отримавши вступну і резолютивну частину ухвали, про що свідчить відповідна розписка від 03 березня 2023 року.

Враховуючи наведене, сторона боржника, знаючи про ухвалене судове рішення у справі № 761/15584/22 ще 03 березня 2023 року жодним чином не була обмежена у своїх можливостях вжити відповідних заходів та своєчасно надати належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, чого зроблено не було.

Посилання представника заінтересованої особи на те, що загальновідомі масові ракетні обстріли території України 09 березня 2023 року з боку держави-агресора рф обумовили необхідність перебування заявника у безпечному укритті, що також перешкодило вчасно направити документи до суду, є необґрунтованими.

По-перше, зазначені події мали місце 09 березня 2023 року, тобто поза межами процесуального строку, який пропущено.

По-друге, ці обставини могли унеможливити дотримання відповідного процесуального строку за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану та ракетні обстріли території Українивночі та вранці 09 березня 2023 року обумовили пропуск строку на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, та могли б бути визнані поважною причиною для поновлення процесуального строку, однак відповідних доводів та доказів на їх підтвердження представник ОСОБА_1 - адвокат Окунєв І.С.до суду першої інстанції не надав.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22) зроблено правовий висновок про те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв'язку із провадженням такого, не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків. Аналогічний по суті висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22).

Отже, саме по собі введення воєнного стану на території всієї держави та ракетні обстріли території України вночі та вранці 09 березня 2023 року без посилання на конкретні обставини, які були об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасному зверненню до суду у визначений законом строк, не може бути належною підставою для поновлення строку.

Колегія суддів також враховує, що у межах даної справи в суді першої інстанції адвокат Окунєв І.С. ані у своїх письмових поясненнях на скаргу від 27 січня 2023 року, ані в судовому засіданні 03 березня 2023 року не робив заяв про розподіл судових витрат на правничу допомогу у разі залишення скарги без задоволення та подання доказів на підтвердження таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, що також підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання.

Станом на час постановлення Шевченківським районним судом м. Києва ухвали від 03 березня 2023 року в матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У даному конкретному випадку виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України цілком і повністю залежало від дій та волі заінтересованої особи та її представника, між якими існують певні договірні відносини.

Вищевикладене дає підстави вважати, що стороною боржника не дотримано належне виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України, що є підставою для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Отже, безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, заінтересована особа та її представник не вказали, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Сторона боржника не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення. Водночас пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку боржника та/або її представника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

За таких обставин, надаючи оцінку доводам представника боржника - адвоката Окунєва І.С.щодо поважності причин пропуску п`ятиденного строку для подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат після ухвалення рішення, наведеним у заяві про ухвалення додаткового рішення, та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності і співставленні, колегія суддів вважає, що такі причини є неповажними, а відтак наявні обґрунтовані підстави для залишення заяви про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, тому додаткова ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року підлягає скасуванню із залишенням заяви боржника про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу без розгляду з підстав, передбачених статтею 126, частиною восьмої статті 141 ЦПК України та частиною першою статті 377 ЦПК України.

Щодо судових витрат

24 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника боржника - адвоката Окунєва І.С. про компенсацію судових витрат, в якій порушено питання про стягнення з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 8 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження факту надання і отримання правничої допомоги в апеляційному суді, а також її оплати, представником подано копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 01 березня 2023 року, акту виконаних робіт (наданих послуг) № 2 до договору про надання правової допомоги від 01 березня 2023 року, платіжних інструкцій від 25 грудня 2023 року та від 17 січня 2024 року.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» -Мікайилов Р.Р. надіслав заперечення щодо заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що заявлена до стягнення сума витрат не відповідає критеріям реальності, розумності та співмірності зі складністю справи і обсягом наданих послуг та затраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт при розгляді справи в апеляційному суді.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"».

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії справи, яка стосується оскарження бездіяльності та рішення державного виконавця, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши подані заперечення представника банку щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності, критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і ту обставину, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а додаткова ухвала суду першої інстанції - скасуванню, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника боржника - адвокатаОкунєва І.С. про компенсацію судових витратта стягнення з ПАТ АБ «Укргазбанк» користь ОСОБА_1 4 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а в стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним задоволеним вимогам апеляційної скарги, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права заінтересованої особи на отримання коштів, які вона була змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в апеляційному суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Водночас, з огляду на те, що додаткова ухвала суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано із вимогами скарги і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд зазначеної ухвали в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.

Додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2023 року скасувати, заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу залишити без розгляду.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 рокузалишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній