ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/4/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1933/20 Категорія: 302000000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Бородійчука В.Г., Гончар Н.І.

секретарів Новицької Н.О., Попової М.В., Матюхи В.І.,

учасники справи:

позивач: Перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації, правонаступник - Будищенська сільська рада, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ,

відповідачі: Черкаська районна державна адміністрація;

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

третя особа: Державна екологічна інспекція Центрального округу;

особа, що подає апеляційну скаргу: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу адвоката Шимановського А.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2021 року у складі судді Тептюк Є.П., у справі за позовом першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації, правонаступник - Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа: Державна екологічна інспекція Центрального округу про визнання незаконним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ звернувся до суду з позовом до Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання незаконним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність 13 громадян, у тому числі ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, а п.3 спірного розпорядження земельну ділянку віднесено до категорії земель рекреаційного призначення.

На підтвердження реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, на підставі рішення державного реєстратора реєстру речових прав на нерухоме майно Черкаського районного управління юстиції Танцюри В.П. №26850202 від 08 грудня 2015 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності за №12415259 від 04 грудня 2015 року та видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 08 грудня 2015 року.

Розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту та передання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, а також зміни її цільового призначення підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки не відповідає вимогам чинного земельного законодавства, зокрема в частині неможливості перебування земель водного фонду (штучні водосховища) у приватній власності; в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельних ділянок; відсутності погодження проекту із землеустрою із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; непроведення обов`язкової експертизи землевпорядної документації; відведення ділянки за рахунок захисної гідроспоруди Будище-Свидівоцької захисної дамби.

Тобто, розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки прийняте всупереч ст.ст. 20, 58, 59, 84, ч. 9 ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 4,58 Водного кодексу України, тому підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню на підставі ст.ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 21, 393 ЦК України.

Як наслідок незаконності та скасування розпорядження Черкаської районної державної адміністрації №326 від 10 листопада 2015 року, підлягає визнанню незаконним та скасуванню свідоцтво про право власності видане ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу №471 від 03 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , речове право на спірну земельну ділянку перейшло до останнього.

Оскільки оспорювана земельна ділянка вибула з власності держави в особі уповноваженого органу Черкаської обласної державної адміністрації не з її волі, тому має бути повернута незаконним володільцем на користь держави.

Враховуючи те, що Черкаською районною державною адміністрацією порушено встановлений порядок визначення цільового призначення земельної ділянки, тому в розумінні ст. 21 Земельного кодексу України її державна реєстрація підлягає визнанню незаконною та скасуванню.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10.11.2015 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва та віднесення її до категорії земель рекреаційного призначення.

Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 08 грудня 2015 року, видане ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва.

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, з одночасним припиненням речового права на неї.

Усунути перешкоди держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташованою в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва шляхом її повернення ОСОБА_2 .

Визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки від 19 листопада 2015 року за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів Державну екологічну інспекцію Центрального округу.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва та віднесення її до категорії земель рекреаційного призначення.

Усунуто перешкоди держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва шляхом її повернення ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, з одночасним припиненням речового права на неї.

Визнано незаконною та скасовано Державну реєстрацію земельної ділянки від 19 листопада 2015 за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва.

Стягнуто з Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області на користь Черкаської обласної прокуратури судові витрати у справі, що складаються із судового збору у розмірі 8408 грн по 2102 грн з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Черкаською районною державною адміністрацією при прийнятті розпорядження № 326 від 10 листопада 2015 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» був порушений порядок надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки оскільки не було дотримано вимог чинного на той час законодавства.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати, як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тому суд дійшов висновку, що вимога усунути перешкоди держави в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення ОСОБА_2 є законною та підлягає до задоволення і не потребує окремого скасування правочину, за яким ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку.

Вимоги заступника прокурора, щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, також підлягають до задоволення, оскільки вказані рішення прийняті на підставі оспорюваного розпорядження Черкаської районної державної адміністрації, яке в судовому порядку визнається незаконним та скасовується.

Оскільки свідоцтво про право власності тільки посвідчує право, яке з цього свідоцтва не виникає, суд вважав, що вимога про скасування свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягає.

Вимога, щодо усунення перешкод державі в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою в особі саме Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ задоволенню не підлягає, оскільки в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини того, що спірна земельна ділянка є частиною захисної гідроспоруди Будище-Свидівської захисної дамби.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Шимановський А.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив змінити рішення районного суду та скасувати в частині задоволених позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване розпорядження Черкаської районної державної адміністрації №326 від 10 листопада 2015 року не може бути скасоване як таке, що вже реалізоване та вичерпало свою дію, шляхом виконання.

Матеріали справи не містять доказів, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Апелянт правомірно набув спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу та речове право на цю земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі, що є офіційним визнанням державою законності набуття права власності.

Позивачем не доведено факт належності спірної земельної ділянки до земельних ділянок водного фонду, а тому до даних правовідносин слід застосувати загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відлік позовної давності розпочався з моменту відкриття кримінального провадження №0000054 за фактом перебування земельних ділянок, відведених у власність та користування за рахунок земель, попередньо відведених для будівництва Будище-Свидівоцького захисного масиву, а саме з 12 серпня 2016 року, але прокурором хибно зроблено висновки, щодо незастосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Тому, слід відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Прокурором не доведено належними доказами факт незаконного розпорядження Черкаською районною державною адміністрацією земельними ділянками, відтак, не доведено, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Тому вимога щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за скаржником є безпідставною, оскільки скаржник є добросовісним набувачем майна, який законним шляхом його набув і таке майно не може бути витребувано.

У відзиві на апеляційну скаргу Черкаська обласна державна адміністрація просила скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Відзив обґрунтований тим, що попередньо спірна земельна ділянка містила в своєму складі землі водного фонду - штучні водосховища, а порядку зміни цільового призначення під час її передачі у приватну власність Черкаською районною державною адміністрацією дотримано не було, цільове призначення спірної земельної ділянки залишилось, як землі водного фонду - штучні водосховища.

Перебування спірної ділянки у приватній власності громадянина не лише порушує право власності на неї держави, а й унеможливлює контроль за збереженням земель водного фонду, їх раціональним використанням та забезпечення іншим громадянам конституційного права на доступ до таких земель.

Спірне розпорядження Черкаської районної державної адміністрації №326 від 10 листопада 2015 року, а також будь-яка інформація з органів контролю до Черкаської обласної державної адміністрації раніше не надходила, що підтверджується листом №01/01-33/5297/01/01-33/12835 від 16 липня 2020 року, який знаходиться в матеріалах справи. Факт можливого порушення вимог земельного та водного законодавства при відведенні та передачі у користування вищевказаної земельної ділянки виявлено Черкаською обласною державною адміністрацією при розгляді листа Черкаської місцевої прокуратури від 06 липня 2020 року № 161-7776 вих 20.

Відтак, Черкаська обласна державна адміністрація не брала участі у процедурі надання у користування спірної земельної ділянки та оформлення речового права на неї, а отже не могла знати про порушення прав держави прийняттям оскаржуваного рішення Черкаською районною державною адміністрацією до моменту пред`явлення прокурором позову, а тому вважає строк позовної давності не пропущеним.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2021 року без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційної інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Шимановський А.В. подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року №707/1933/20 касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 27.05.2021 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції мотивував своє рішення тим, що за відсутності достатніх доказів, зокрема висновку земельно-технічної експертизи, у судів були відсутні підстави безспірно стверджувати, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оспорюваного розпорядження Черкаської районної державної адімінстрації від 10 листопада 2015 року №326 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» у частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, належала до земель водного фонду.

Крім того, апеляційним судом не перевірено доводи скаржника про недоведеність прокурором факту, що спірна земельна ділянка є частиною захисної споруди Будище-Свидівоцької захисної дамби, оскільки наявність у матеріалах справи інформації Черкаського управління захисних масивів Дніпровських водосховищ №348/13 від 12.06.2020, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 частково знаходиться на верхньому укосі Будище-Свидівоцької захисної дамби, без зазначення у ній розмірів та характеристик земельної ділянки та відповідних доказів, не може бути беззаперечним фактом належності частини спірної земельної ділянки до Будище-Свидівської захисної дамби.

Для повного встановлення обставин справи та ухвалення судового рішення, яке відповідатиме вимогам статей 263-265 ЦПК України, касаційний суд чітко вказав на необхідність проведення у справі земельно-технічної експертизи, для визначення належності чи неналежності спірної земельної діялнки до земель водного фонду.

Також суд зазначив, що форма 6-зем, на яку звертає увагу скаржник, не є доказом, який підтверджує цільове призначення земельної діялнки, вона потребує додаткової оцінки суду з урахуванням інших безспірних доказів у справі.

Касаційний суд окремо звернув увагу на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки прокурор звернувся з негаторним позовом.

Крім того, під час нового розгляду вказано на необхідність суду звернути увагу на належні способи судового захисту у цій справі.

Згідно з ч.5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

09 лютого 2022 року ухвалою Черкаського апеляційного суду справа прийнята до провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» залучено до участі у справі, як правонаступника Черкаської обласної державної адміністрації, Будищенську сільську раду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 30 листопада 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність 13 громадян, у тому числі ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 га, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, а пунктом 3 спірного розпорядження земельну ділянку віднесено до категорії земель рекреаційного призначення (том 1, а.с. 30).

Рішенням державного реєстратора реєстру речових прав на нерухоме майно Черкаського районного управління юстиції Танцюри В. П. № 26850202 від 08 грудня 2015 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності за №12415259 від 04 грудня 2015 року та видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 08 грудня 2015 року.

На підставі договору купівлі-продажу № 471 від 03 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , речове право на спірну земельну ділянку перейшло до останнього (том 1, а.с. 32-35).

У пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 зазначено, що даним проектом землеустрою земельну ділянку відведено у землі рекреаційного призначення. Код цільового призначення визначено - 07.03 - для індивідуального дачного будівництва (том 1, а.с. 39).

Відповідно до висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у разі якщо проект землеустрою підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (том 1, а. с. 59-60).

У листі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області №10-23-0.4-4752/2-20 від 23 червня 2020 року зазначено, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:0034 згідно з формою 6-зем, станом на 01 січня 2015 року обліковувалася як землі загального користування (в розрізі угідь - штучні водосховища) (том 1, а. с. 64).

У відповіді Черкаського управління захисних масивів Дніпровських водосховищ №348/13 від 12 червня 2020 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 частково знаходиться на верхньому укосі Будище-Свидівоцької захисної дамби (том 1, а. с. 72).

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області №10-23-0.9-4671/2-20 від 19 червня 2020 року документація із землеустрою, щодо спірної ділянки, на проведення експертизи не надходила (том 1, а. с. 66).

10 червня 2020 року Черкаська місцева прокуратура зверталася з листом до Держводагенства України, в якому повідомила про відведення в тому числі спірної земельної ділянки у власність громадянам (том 1, а. с. 67).

06 липня 2020 року Черкаська місцева прокуратура зверталася з листом до Черкаської обласної державної адміністрації, в якому просила повідомити чи вживалися Черкаською ОДА заходи реагування, в зв`язку з відведенням в тому числі спірної земельної ділянки у власність громадянам з порушенням вимог законодавства та чи плануються вживатися такі заходи в майбутньому (том 1, а. с. 79-84).

16 липня 2020 року Черкаська обласна державна адміністрація надіслала лист прокурору, в якому повідомила, що заходи відповідного реагування, в тому числі представницького характеру не вживалися і не планувалися (том 1, а. с. 85).

21 липня 2020 року Державна екологічна інспекція центрального округу звернулася з листом до Черкаської місцевої прокуратури, в якому зазначила про незаконність спірного розпорядження та просить вжити заходи представницького характеру (а. с. 93-95).

27 липня 2020 року Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області листом повідомило Черкаську місцеву прокуратуру про те, що за результатами перевірки виділення земельних ділянок громадянам, у тому числі і спірної, були допущені порушення чинного земельного законодавства (а. с. 103-105).

Законодавче регулювання спірних правовідносин наступне.

Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. (стаття 19 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України (в редакції, чинній на момент виникнення спрних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Законодавством України чітко встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статі 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Відповідно до положень частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що зокрема підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року № 10-23-0.4-4752/2-20, відповідно до якого, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034, що розташована в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради за межами населеного пункту, згідно з формою 6-зем, станом на 01 січня 2015 року обліковувалась як землі загального користування (в розрізі угідь - штучні водосховища).

При цьому згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23.06.2020 № 10-23-0.4-4752/2-20 спірна земельна ділянка з кадастровим №:01:001:0034 згідно з формою 6-зем станом на 01.01.2015 обліковувалася як землі загального користування (в розрізі угідь штучні водосховища).

Форма 6-зем є формою державної статистичної звітності, яка формується щорічно станом на 1 січня муніципальними та державними органами, які також надають її органам Держгеокадастру відповідного рівня. Предметом цієї форми звітності є надання статистичної інформації про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності.

В основу інформації форми 6-зем покладено класифікацію земель за видами земельних угідь та видами економічної діяльності, які здійснюються на цих землях.

У своїй постанові від 02.02.2022 у справі № 707/1924/20 у подібних правовідносинах Верховний Суд погодився з доводами прокурора, що дані форми 6-зем ГУ Держгеокадастру у Черкаській області є належним доказом у справі про віднесення земельної ділянки до земель водного фонду.

Такі ж висновки вбачаються з постанови ВС від 13.09.2023 у справі №707/1711/20.

Крім того, факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду підтверджується висновком експертів Київського НДІСЕ №7224/23-41 від 02.11.2023 за результатами проведення судової земельно-технічноїескпертизи, призначеної у справі ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року за клопотанням прокурора Черкаської обласної прокуратури та представника ОСОБА_2 адвоката Шимановського А.В.

Відповідно до вказаного висновку, станом на 22.06.2023 земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 повністю розташована в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро. Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0034 відносно меж прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро схематично зображено на рисунку 7 у дослідницькій частині висновку.

Станом на 22.06.2023 земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 частково, площею 0,0442 га, розташована в межах Будище-Свидівоцької захисної дамби, з урахуванням того, що технічна експлуатаційна зона Будище-Свидівоцької захисної дамби є її конструктивним елементом (див. відповідь на питання №5).

Станом на 30.11.2015, з урахуванням даних топографічної (висотної з горизонталями) зйомки акваторіального рубежу мілководної зони Кременчуцького водосховища на річці Дніпро, що відповідає позначці 81,00 м Бс, у місці розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0034, вказана земельна ділянка була розташована поза межами прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро, оскільки на вказану дату ця земельна ділянка була розташована в межах акваторії Кременчуцького водосховища. Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0034 відносно меж екваторіального рубежу мілководної зони Кременчуцького водосховища на річці Дніпро, що відповідає позначці 81,00 м БС, схематично зображено на рисунку 8 у дослідницькій частині висновку.

Станом на 22.06.2023 земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 частково, площею 0,0442 га, розташована в межах технічної експлуатаційної зони Будище-Свидівоцької захисної дамби, ширина якої становить 116 метрів від краю гребеня в сторону Кременчуцького водосховища р. Дніпро. Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0034 відносно меж технічної експлуатаційної зони Будище-Свидівоцької захисної дамби схематично зображено на рисунках 9, 10 у дослідницькій частині висновку.

З огляду на викладене, безспірно встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034, як на момент винесення незаконного розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 30 листопада 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», так і на момент розгляду справи судами, відноситься до земель водного фонду, яка не могла бути надана у приватну власність ОСОБА_1 .

Вказівка скаржника на те, що до передання у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 вона не була віднесена до жодної категорії земель, а мала лише визначений вид угідь, який і було змінено спірним розпорядженням РДА, не спростовує фактичного розташування цієї земельної ділянки в межах гідротехнічної споруди, що свідчить про такі топонімічні характеристики цього майна, що виключають можливість його віднесення до іншої категорії земель для передання у приватну власність громадянам.

Апеляційним судом виснувано, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, про відсутність доказів того, що Будище-Свидівська дамба є гідротехнічною спорудою, оскільки відомості щодо неї не внесено до відповідного реєстру, з огляду на наступне.

Факт існування, дата будівництва та введення в експлуатацію у 1962 році Будище-Свидівської дамби, а також перебування її на балансі Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, вбачаються з наявних у справі доказів, зокрема, Паспорту 2013 року Будище-Свидівської захисної дамби Черкаського регіонального управління водних ресурсів, довідки від 13.06.2022 про балансову приналежність нерухомого майна, яке знаходиться в оперативному управлінні Черкаського УЗМДВ Дахнівської дільниці та витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна.

Додатково апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до частини четвертої статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З урахуванням викладеного, за змістом правового висновку ВСУ, викладеному в постанові №6-137цс13 від 18.12.2013 та підтриманому ВС у постановах від 06.11.2019 у справі №559/375/16-ц та від 13.05.2020 у справі №303/1176/17-ц, виникнення права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не пов`язано із проведенням його реєстрації.

Отже відсутність, за висновками суду першої інстанції в цій справі, відомостей про реєстрацію права власності на Будище-Свидівську захисну дамбу не свідчить про те, що вказаний об`єкт фактично чи юридично не існує та нікому не належить.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що прокурор не довів, що Будище-Свидівська дамба є гідротехнічною спорудою, є передчасним та спростовується вищевикладеним.

При цьому, оскільки сам висновок суду про відмову в позові в цій частині вимог стороною позивача не оскаржувався, відповідно, у апеляційного суду відсутні підстави щодо скасування рішення суду про відмову Черкаському управлінню захисних масивів дніпровських водосховищв задоволенні його позову.

Крім того, факт того, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 розташована в межах Будище-Свидівоцької захисної дамби підтверджується інформацією Черкаського управління захисних масивів Дніпровських водосховищ № 348/13 від 12 червня 2020 року, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0034 частково знаходиться на верхньому укосі Будище-Свидівоцької захисної дамби та висновком експертів Київського НДІСЕ №7224/23-41 від 02.11.2023, відповідно до якого спірна земельна ділянка частково, площею 0,0442 га розташована в межах технічної експлуатаційної зони Будище-Свидівоцької захисної дамби, ширина якої становить 116 метрів від краю гребеня в сторону Кременчуцького водосховища р. Дніпро.

Факт перебування спірної земельної ділянки в межах технічно-експлуатаційної зони Будище-Свидівської захисної дамби також підтверджується план схемою, наданою ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим №:01:001:0034 розташована в межах 116-ти метрової технічно-експлуатаційної зони Будище-Свидівоцької захисної дамби.

Даний факт апеляційним судом встановлюється, зважаючи на позовні вимоги прокурора, які ґрунтуються на твердженні про накладення спірної земельної ділянки на площу водозахисної дамби та віднесення її з цих підстав до категорії земель водного фонду, що районним судом помилково відхилено, та на доводах апеляційної скарги, в якій скаржник не погоджується з віднесенням спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Отже, з передачею розпорядженням Черкаської РДА від 30.11.2015 № 326 у власність спірної земельної ділянки, фактично будо передано у приватну власність частину гідротехнічної споруди Будище-Свидівської захисної дамби, що суперечить положенням статей 58, 59 ЗК Украни.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд констатує, що спірна земельна ділянка з кадастровим №:01:001:0034 відноситься до земель водного фонду, так як знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди, що відповідає вимогам ст. 4 ВК України.

Твердження скаржника про пропуск строків позовної давності для звернення з даним позовом, колегія суддів відхиляє як неспроможні, та такі, висновок щодо яких надано касаційним судом у даній справі, а саме, що прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, який може бути поданий доти доки існує саме правопорушення, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника про відсутність у прокурора повноважень для представництва Будищенської сільської ради в суді.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Так, частиною 3 статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Згідно ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

За обставинами цієї справи прокурор попередньо, до звернення до суду, звернувся із листом до відповідного суб`єкта - Черкаської ОДА, в якому просив повідомити про вжиття чи невжиття заходів реагування, в зв`язку з відведенням спірної земельної ділянки у власність громадян з порушенням чинного законодавства та чи планується застосування таких заходів або вони вже застосовані, що підтверджується листом від 06.07.2020.

У свою чергу листом від 16.07.2020 Черкаська ОДА проінформувала Черкаську місцеву прокуратуру про те, що заходи відповідного реагування, у тому числі представницького характеру, не вживалися і не планувалися. Таку ж інформацію прокуратурою було отримано згідно листа Державної екологічної інспекції Центрального округу від 21.07.2020.

Відповідно, за відсутності належного реагування повноважних державних органів щодо надання у приватну власність всупереч вимогам чинного законодавства спірної земельної ділянки, зокрема, звернення з позовом про повернення її у власність держави, прокурор правомірно самостійно звернувся з даним позовом, що узгоджується з вимогами ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».

Крім того, колегія суддів враховує, що у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» Черкаську ОДА замінено на правонаступника Будищенську сільську раду, про що винесено ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року.

Безпідставними є твердження скаржника про незаконність рішення суду щодо скасування державної реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , в зв`язку з тим, що обраний спосіб захисту не є ефективним.

Так, задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За правовим висновком ВС від 18.11.2020 у справі №154/883/19-ц тлумачення наведеної норми права свідчить про те, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином суд у цій справі вірно зазначив про необхідність скасування державної реєстрації речових прав (права власності) на нерухоме майно з одночасним припиненням цих прав, що є належним способом захисту порушених прав.

Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20, згідно якого при задоволенні негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав.

Також підлягає визнанню незаконною та скасуванню державна реєстрація спірної земельної ділянки від 19.11.2015, оскільки Черкаською РДА порушено встановлений порядок визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, що в розумінні ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання реєстрації недійсною, враховуючи наступне.

Згідно ч.ч.1 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно достатті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

До прийняття спірного розпорядження РДА про передання у власність відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки вона належала до земель загального користування, не наданих у власність або постійне користування за межами населеного пункту.

Згідно вимог ч.1 ст.20 ЗК України, ст.35 ЗУ «Про землеустрій» та п. 1 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого розпорядженням КМУ №513 від 23.05.2012 за результатами проведеної інвентаризації, якою встановлено вид угідь спірних земельних ділянок, встановлення цільового призначення земельних ділянок мав би здійснювати орган державної влади відповідно до наданих повноважень.

В той же час, згідно п.7 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів - сільських, селищних, міських рад, за їх межами - районних державних адміністрацій.

Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації.

Ураховуючи, що вказаної процедури дотримано не було (в матеріалах технічної документації відсутні всі необхідні погодження), цільове призначення спірних земельних ділянок залишилось, як землі загального користування, зайняті штучними водосховищами.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0034, з огляду на таке.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання позивачем ефективного способу захисту, зокрема, в справах про витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, на врахування висновків якої, щодо належних способів захисту, вказував Верховний Суд у постанові в даній справі, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування (повернення) оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Вирішуючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження є неефективним способом захисту, оскільки рішення органу державної влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване, і незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно надати правову оцінку рішенню органу державної влади та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, рішення суду в частині задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким необхідно відмовити у задоволенні даних вимог.

Стосовно доводів апеляційної скарги, щодо правомірності набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов?язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов?язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв?язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40-43)).

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди.

Отже, таке використання земельних ділянок водного фонду, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об?єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об?єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, у тому числі, через неналежну експлуатацію гідротехнічної споруди, яка знаходиться на відповідному водному об?єкті.

З огляду на вказане, закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах, зокрема, смуг відведення - переліком визначених цілей.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини та застосовані норми права, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність невідповідності заходу втручання держави у право власності поточного володільця спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі, що переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки водного фонду, розташованої в межах гідротехнічної споруди, експлуатація якої становить значну суспільну вагу та потребує особливого ставлення, спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні захисної споруди, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність.

Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Вказані висновки спростовують доводи скаржника, наведені у апеляційній скарзі, про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, а втручання в його право володіння є непропорційним та не відповідає легітимній меті.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 30 листопада 2015 року підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що дані вимоги не відповідають ефективному способу захисту порушеного права, з постановленням в цій частині нового рішення, яким необхідно відмовити у задоволенні даних позовних вимог. В решті рішення суду належить залишити без змін, як законне та обгрунтоване, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 268, 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Шимановського А.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2021 року у даній справі в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження скасувати, прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 326 від 10 листопада 2015 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0034, площею 0,0550 гектарів, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва та віднесення її до категорії земель рекреаційного призначення.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

В.Г. Бородійчук

Н.І. Гончар