КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5831/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Жежеля Сергія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.

Позов обгрунтований тим, що 16.03.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №490142484, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 на умовах платності, строковості, кредитні кошти в розмірі 8 979 грн 30 коп., зі сплатою 0,01% річних та 2% від суми кредиту за кожен місяць користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 16.03.2019 року. З метою забезпечення виконання свої зобов`язань, 16.03.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договор поруки №490142484-П, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_2 , зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед позичальником в повному обсязі за кредитним договором №490142484.

Кредитор свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав ОСОБА_1 кредитні кошти, проте відповідачі всупереч умовам договору свої зобов`язання належним чином не виконують, внаслідок чого, станом на 11.05.2021 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 28136, 98 грн.

21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і до договору кредиту №490142484.

26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір факторингу №2019-1КІ/Веста, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №490142484 від 13.03.2009 року.

16.01.2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №490142484 від 13.03.2009 року.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 490142484 від 13.03.2009 року у розмірі 29149,21 грн. Також просив стягнути з відповідачів на свою користь понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2270 грн та на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 29 149 грн 21 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 2270 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Жежель С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Також просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті послуг за надання правової допомоги в суді першої інстанції та апеляційної інстанції у загальному розмірі 25 000 грн, а також витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що матеріали справи не містять доказів про те, відповідач був обізнаний про заміну кредитора у зобов`язанні. Крім того, в жодному з договорів про відступлення права вимоги, не зазначено суми відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 490142484, не додано реєстрів боржників з усіма заповненими даними про боржників, відсутні окремі розрахунки сум заборгованості, що є порушенням умов договору.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки кредитний договір № 490142484 від 16.05.2009 року, а з позовом звернувся до суду лише в 2021 році.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України позивач зобов`язаний доводити наявність у нього права вимоги щодо стягнення боргу за кредитним договором. Зазначив, що в матеріалах справи наявні арифметичні розрахунки боргу, однак відсутній фактичний графік погашення, дати виникнення заборгованості і розрахунків.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що позивачем не підтверджено первісними касово-бухгалтерськими документами факту виплати відповідачу ОСОБА_1 коштів в розмірі 8979,30 грн за кредитним договором № 490142484 та не надано відповідних доказів щодо видачі та/або безготівкового перерахування кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі порушили умови договорів, що призвело до виникнення заборгованості.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору та вимогами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлено, що 16.03.2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №490142484, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 8979,30 грн зі сплатою зі сплатою 0,01% річних та 2% від суми кредиту за кожен місяць користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 16.03.2019 року (а.с. 10-13 том 1).

Відповідно до п. 3.1 договору, позичальник зобов`язаний повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним, комісії за управління кредитом, супутні послуги та інші фінансові зобов`язання у сумах та строки, визначеному розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та графіком платежів по кредиту та з урахуванням п.п.7.2-7.5 Договору.

Відповідно до п. 3.2 за повне або часткову прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або сплати комісії за управління кредитом та/або інших платежів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 100 грн за перший прострочений платіж, за двома платежами підряд - 200 грн, за третьому -300 грн, за чотирма та більше прострочених платежів підряд -350 грн. При цьому першим простроченням вважається випадок, коли позичальник не забезпечив наявність на рахунку суми згідно з графіком передбаченим додатком №1 до договору.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк та ОСОБА_2 уклали Договір поруки № 490142484-П від 16.03.2009 року (а.с. 21-22 том 2).

Відповідно до п. 3.1 договору поруки боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього Договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до п. 3.2 договору поруки передбачена статтею 3.1 цього Договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов`язків, зазначених у пункті 2.1 цього Договору.

21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і до договору кредиту №490142484 (а.с. 27 том 1).

26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір факторингу №2019-1КІ/Веста, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №490142484 від 13.03.2009 року (а.с. 28-38 том 1).

16.01.2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №490142484 від 13.03.2009 року (а.с. 43-52 том 1).

Відповідно до п. 8.4. кредитного договору № 490142484 від 16.03.2009 року сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із даного договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо, становить 50 (п`ятдесят) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до цього договору є договором про збільшення позовної давності.

Відповідно п. 6.3. Договір поруки він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором.

Всупереч умовам договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 11.05.2021 року утворилась заборгованість в розмірі 29149, 21 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3541,38 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 6287 грн., заборгованість з пені - 18 308 грн 60 коп., втрати від інфляції - 692,93 грн та 3% річних - 319,31 грн. (а.с. 132-134 том 1).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить вважає, що суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги, оскільки сторонами при укладанні кредитного договору було погоджено умови кредитування, відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів про те, відповідач був обізнаний про заміну кредитора у зобов`язанні, суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові Верховним Судом України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказується, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним».

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необов`язковість згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок зміни кредитора в договорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що в жодному з договорів про відступлення права вимоги, не зазначено суми відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 490142484, не додано реєстрів боржників з усіма заповненими даними про боржників, відсутні окремі розрахунки сум заборгованості, що є порушенням умов договору, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовною заявою позивач додав до неї додаток № 1-1 до Договору факторингу № 2019-КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року, а також витяг з вказаного додатку із зазначення індивідуального податкового номера позичальника - ОСОБА_1 , номер кредитного договору, дата отримання кредиту, валюта кредиту, паспортні дані, адреса реєстрації та відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за тілом кредиту - 3541,38 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 6287 грн., заборгованість з пені - 18 308 грн 60 коп. (а.с. 59-61, 62, 101-106 том 1). Крім того договори про відступлення прав вимоги є дійсними, та в судовому порядку не розірвані та не визнані недійсними.

Доводи апеляційної інстанції про те, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки кредитний договір № 490142484 від 16.05.2009 року, а з позовом звернувся до суду лише в 2021 році, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи, сторони у договорі погодили строк кредитування до 16 березня 2019 року, а строк позовної давності визначений у 50 років. З позовом ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до суду у травні 2021 року, тобто в межах строку позовної давності. Матеріали справи не містять доказів зміни строку виконання основного зобов`язання та пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи наявні арифметичні розрахунки боргу, однак відсутній фактичний графік погашення, дати виникнення заборгованості і розрахунків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем долучено до позовної заяви розрахунок боргу, в свою чергу апелянт, на спростування зазначених розрахунків, не надав альтернативного розрахунку заборгованості по кредиту, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними.

Доказів, які б свідчили про виконання зобов`язань за кредитним договором матеріали справи не містять.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат припустився помилки зазначивши про солідарне стягнення з боржників витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви, а також витрат на правову допомогу, за таких обставин рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У справі що переглядається, суд першої інстанції, стягуючи судові витрати з відповідачів в солідарному порядку, не врахував, що чинним цивільним процесуальним законодавством такий вид стягнення щодо витрат зі сплати судового збору не передбачений.

Так, солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через "солідарну вимогу" та "солідарний обов`язок" (ст. ст. 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо. Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже місцевим судом у цій справі було помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (судового збору, витрат на професійну правничу допомогу), закріплених в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку, передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).

Таким чином, у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Наведене узгоджується з правовим позиціям, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, у додатковій постанові Верховного Суду від 11 червня 2018 року у справі № 923/567/17 (з урахуванням ухвали суду касаційної інстанції про виправлення описки від 06 липня 2018 року ), від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4105/18.

Проте зазначеного не було враховано судом першої інстанції у здійсненні розподілу судових витрат у цій справі.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як постановлене із порушенням норм процесуального права в частині розподілу судових витрат, підлягає в цій частині до скасування із ухваленням нового рішення про стягнення судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2270 грн у рівних частинах з кожного відповідача, тобто по 1135 грн, а також витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн у рівних частинах з кожного відповідача, тобто по 10 000 грн.

В іншій частині, підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у частині розподілу судових витрат, а апеляційна скарга відповідача - частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Жежеля Сергія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року скасувати в частині розподілу судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п'ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п'ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5-Б.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст постанови складено «01» лютого 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник