ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 521/13927/20

провадження № 61-18636 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник ОСОБА_2 - адвокат Лукинюк Володимир Васильович,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, та представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк Анастасії Володимирівни, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді Мурзенка М. В.

від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Сегеди С. М., Драгомерецького М. М. від 15 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., в якому просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно у вигляді 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею

81,9 кв. м, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 , видане

27 листопада 2015 року ОСОБА_6 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 4352;

- скасувати запис 122470099 про державну реєстрацію права власності

ОСОБА_6 на 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд за вищевказаною адресою;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 08 листопада

2019 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 5072 у частині спадкування 19/100 часток житлового будинку за вищевказаною адресою;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 19/100 часток житлового будинку за вищевказаною адресою;

- встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 ;

- визнати за ним право власності на 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд житловою площею 81,9 кв. м за вищевказаною адресою, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 ;

- зобов`язати відповідачів відновити зруйновану частину будинку до первісного стану, відповідно до технічного паспорту.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна баба - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді 19/100 частин будинку за адресою:АДРЕСА_1 , і він фактично прийняв спадщинуза правом представлення, оскільки проживав та був зареєстрований за вказаною адресою разом із спадкодавцем, до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину не звертався.

Вказував, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси

від 23 травня 2014 року у справі № 521/4414/14-ц було визначено ОСОБА_6 , дочці померлої ОСОБА_5 , додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері. 27 листопада 2015 року ОСОБА_6 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. було видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстр. № 4352, на 19/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2018 року вказане заочне рішення було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Також зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після її смерті належне їй майно успадкувала ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., 08 листопада 2019 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 55/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, на 19/100 часток будинку,

що належали ОСОБА_5 .

Щодо відновлення зруйнованої частини будинку позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 незаконно частково зруйнували частину будинку, яка має бути відновлена до первісного стану відповідно до технічного паспорту.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно

у вигляді 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане

27 листопада 2015 року ОСОБА_6 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 4352.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 27 листопада 2015 року, номер запису про право власності 122470099.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 08 листопада

2019 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 5072 у частині спадкування 19/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,

що належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 4352.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд житловою площею 81,90 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У частині позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 19/100 часток житлового будинку за адресою

АДРЕСА_1 , внесеного на підставі 08 листопада 2019 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М., реєстр. № 5072, про встановлення факту прийняття спадщини та зобов`язання відновити зруйновану частину будинку за адресою:

АДРЕСА_1 відмовлено.

Вирішено питанння судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що за позивачем підлягає визнання права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як у справі

№ 521/4414/14-ц встановлено, що позивач є онуком померлої ОСОБА_5 , на час її смерті проживав за адресою:АДРЕСА_1 , є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько, ОСОБА_1 , що мав би право на спадкування в першу чергу за законом відповідно до статті 529 ЦК УРСР, що підлягають застосуванню до спірних відносин, помер до відкриття спадщини. Позивач фактично прийняв спадщину.

Суди вказали, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав шляхом пред`явлення вимоги про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Суди дійшли обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, про що заявили відповідачі, щодо звернення до суду із позовними вимогами, проте вважали причини пропущення ним вказаного строку поважними, так як у 2016 році дізнався про оформлення спадщини ОСОБА_6 і пред`явив до суду апеляційну скаргу, яка була задоволена.

Суди вказали, що ОСОБА_6 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , тому підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно у вигляді 19/100 частин спірного домоволодіння, видане 27 листопада 2015 року та відповідно підлягає визнанню частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті

ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 08 листопада 2019 року ОСОБА_2 , що належали ОСОБА_6 .

При цьому суди зазначили, що підлягає скасуванню запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 19/100 часток спірного домоволодіння, проте вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 19/100 часток спірного домоволодіння, є необґрунтованою, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису.

Також суди вказали, що приміщення, які просить відновити позивач, не входять до складу 19/100 часток спірного домоволодіння, що належали за життя

ОСОБА_5 , у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відновлення будинку до стану, визначеному в технічному паспорті станом

на 29 серпня 2013 року в частині приміщень 1-1- 1-6 є необхідним для належного здійснення права власності позивачем на належну йому частину домоволодіння.

Короткий зміст вимог касаційний скарг

У грудні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лукинюк В. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хижняк А. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 15 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відновити зруйновану частину будинку скасуватий ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 у зазначеній частині задовольнити.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка В. В., на рішення Малиновського районного суду м. Одеси

від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 15 листопада 2023 року, витребувано цивільну справу № 521/13927/20 із Малиновського районного суду м. Одеси, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка В. В., про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року відмовлено та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк А. В.,про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк А. В. на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2023 рокута надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

30 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка В. В., мотивована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди належним чином не встановили фактичні обставини у справі.

Вказує, що судами не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 20 квітня 2021 року у справі № 817/1269/17, від 01 червня 2022 року у справі № 640/748/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, щодо преюдиційності судових рішень. При цьому, вказує, що постанова Апеляційного суду Одеської області

від 06 квітня 2018 року у справі № 521/4414/14-ц не може бути преюдиційною, оскільки судом апеляційної інстанції не перевірявся та не встановлювався факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_5 у порядку та строки відповідно до статті 549 ЦК УРСР.

Суди належним чином не дослідили докази щодо проживання позивача з ОСОБА_5 на час її смерті, так як матеріали справи не містять доказів такого проживання.

Зазначає, що судами не враховано те, що ОСОБА_1 передчасно звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадщину, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини він фактично вступив у володіння (користування, розпорядження) спадковим майном, позивач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не звертався. При цьому, порядок, умови та докази прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном у порядку та строки встановлені статтею 549 ЦК УРСР наведені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17,

від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 452/938/18.

Також зазначає, що ОСОБА_1 має право тільки на половину спадкової маси, а саме 19/200 частин житлового будинку та надвірних споруд, так як ОСОБА_6 була донькою ОСОБА_5 , якій повинно було належати інша половина спадкової маси, а після смерті ОСОБА_6 , перейти до ОСОБА_2 , проте висновки судів у цій частині є помилковими та незрозумілими.

Крім того, вказує, що суди повинні були застосувати позовну давність у цій справі, оскільки позивач не зазначив переконливих аргументів та не надав до суду доказів на підтвердження поважних причин пропуску строку позовної давності. При цьому, посилається на правовий висновок, викладений у відповідних постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, щодо порядку перебігу строку позовної давності.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк А. В., мотивована тим, що судові рішення в частині відмови у позовній вимозі про зобов`язання відновити зруйновану частину будинку за адресою:

АДРЕСА_1 є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди належним чином не встановили фактичні обставини у справі в цій частині.

Вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано правові висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Зазначає, що судами належним чином не досліджено надані докази щодо зруйнованої частини будинку відповідачами ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 , зруйнована була саме частина, яка належала ОСОБА_5 , у частці 19/100, тому вона підлягає приведенню у первинний станвідповідно до технічного паспорту.

Відзиви на касаційні скарги від учасників справи до суду касаційної інстанції не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставамикасаційного оскарження судових рішень заявники, у змісті касаційних скарг, зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 1) Застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) Судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка В. В., та представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк А. В., задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 102, т. 1).

За життя їй на праві власності належали 19/100 часток житлового будинку та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 23 липня

2014 року № 4517-11/723, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 липня 1974 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г. І., реєстр. № 4857, дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого 18 липня 1984 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори

Шустовою Г. І., реєстр. № 4860 (а. с. 123, 124, 126, т. 1).

Відповідно до копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що в 2014 році із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка померлої - ОСОБА_6 , для оформлення спадщини надала копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року у справі

№ 521/4414/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , яким ОСОБА_6 було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_5 (а. с. 101-138, т. 1).

27 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. ОСОБА_6 було видано свідоцтво про на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 19/100 часток житлового будинку та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 134, т.1).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , рішення Малиновського районного суду

м. Одеси від 23 травня 2014 року у справі № 521/4414/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , яким ОСОБА_6 було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 скасовано, у задоволенні позову було відмовлено з підстав незалучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_1 як спадкоємця, що прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 . При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є онуком померлої ОСОБА_5 , на час її смерті проживав за адресою:АДРЕСА_1 , є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько, ОСОБА_1 , що мав би право на спадкування в першу чергу за законом відповідно до статті 529 ЦК УРСР, що підлягають застосуванню до спірних відносин, помер до відкриття спадщини, тому ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину (а. с. 24-27, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 140, т. 1).

Згідно з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що після її смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 ,

08 листопада 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 55/200 часток житлового будинку та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, на 19/100 часток вказаного будинку, що належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 (а. с. 139-183, т. 1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У постанові Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2018 року у справі

№ 521/4414/14-цвстановлено, що ОСОБА_1 є онуком померлої

ОСОБА_5 , на час її смерті проживав за адресою:АДРЕСА_1 , є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько, ОСОБА_1 , що мав би право на спадкування в першу чергу за законом помер до відкриття спадщини, тому ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину (а. с. 24-27, т. 1).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про визнання за позивачем права власності на житловий будинок та надвірні споруди житловою площею 81,9 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката

Лукинюка В. В., у цій частині є безпідставними, суди надали їм належну правову оцінку.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судами встановлено, що про оформлення ОСОБА_6 спадщини позивачу стало відомо в 2016 році після пред`явлення нею позову про відшкодування шкоди та знесення побудованого ним житлового будинку у справі № 521/20785/16-ц.

При цьому, дізнавшись про оформлення спадщини ОСОБА_6 , позивач звернувся до Апеляційного суду Одеської області із апеляційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року у справі № 521/4414/14-ц, яким було визначено ОСОБА_6 додатковий строк для прийняття спадщини, постановою Апеляційного суду Одеської області

від 06 березня 2018 року вказане рішення було скасовано, у позові ОСОБА_6 відмовлено.

З копії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року

у справі № 521/20785/16-ц вбачається, що відповідний позов пред`явлено в грудні 2016 року, ухвалою районного суду від 23 червня 2020 року ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як правонаступник замість померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (а. с. 46-49, т. 2).

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення до суду із вимогами про визнання за ним права власності на 19/100 частин житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,9 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте вірно вважали причини пропущення ним вказаного строку поважними, у зв`язку із чим, відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України право позивача на спадщину підлягає захисту.

Посилання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката

Хижняк А. В., про відновлення відповідачами зруйнованої частини будинку є безпідставними, суди надали їм вірну правову оцінку про те, що приміщення, які просить відновити позивач, не входять до складу 19/100 часток спірного домоволодіння, що належали за життя ОСОБА_5 , у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відновлення будинку до стану, визначеному в технічному паспорті станом на 29 серпня 2013 року в частині приміщень 1-1- 1-6 є необхідним для належного здійснення права власності позивачем на належну йому частину домоволодіння.

Доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами,

а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та суду апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката

Лукинюка В. В.,та представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк А. В., залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідних касаційних скарг Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, та представника ОСОБА_1 - адвоката Хижняк Анастасії Володимирівни, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць