Провадження №: 2/336/235/2024
РІШЕННЯ

іменем України

01 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу ЄУН 323/2306/21 (провадження 2/336/235/2024), за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 ,

про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

встановив:

01 вересня 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Балагурак В.В., до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 25.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, від 25.12.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцов О.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1864.

Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири, загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності с непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 Житлового кодексу УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідачів.

Представник позивача просить в позовній заяві виселити громадян: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, як: розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Судові витрати покласти на відповідачів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу було розподілено судді Плечищевій О.В.

14 вересня 2021 року ухвалою судді Оріхівського районного суду Запорізької області прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цій справі. Прийнято рішення розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Рішення у справі не прийнято.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану Розпорядженням Голови Верховного Суду від 10.05.2022 року № 29/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Оріхівського районного суду Запорізької області з визначенням територіальної підсудності їх справ за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

11 травня 2023 року з Оріхівського районного суду Запорізької області до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя передано вказану цивільну справу.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу розподілено та передано судді Петренко Л.В.

Відповідно до ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу № 323/2306/21 (провадження 2/336/2214/23), призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2023 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі представника Балагурак Вероніки Василівни, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку, - залишено без руху та надано позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині, а саме надати позивачу до суду оригінал квитанції про сплату судового збору в сумі 6810,00 грн.

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху представником позивача надано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 6810,00 грн.

Відповідно до ухвали суду від 21 листопада 2023 року постановлено продовжити розгляд цивільної справи цивільної справи № 323/2306/21 (провадження 2/336/2214/23), за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Призначено підготовче судове засідання на 14 грудня 2023 року о 08-30 год.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надавали відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог, враховуючи те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 289004999 від 08 грудня 2021 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Позивач зловживаючи своїми процесуальними правами добре знаючи, що з 2016 року за ним не зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71795193 від 31 жовтня 2016 року, а не станом на 2021 рік, свідомо вводить суд в оману щодо прав власності на квартиру.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 надавав письмові пояснення по суті справи, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог, враховуючи те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 289004999 від 08 грудня 2021 року він є власником квартири АДРЕСА_2 .

Представником позивача після пред`явлення позовної заяви надавались судові рішення: постанова апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року та ухвала Верховного суду від 10 квітня 2020 року.

19 січня 2022 року з клопотанням представника позивача було відкладено підготовче судове засідання на 21 березня 2022 року о 15-00 год. для з`ясування інформації за ким зареєстровано право власності на квартиру, проте будь-якої інформації станом на 14 грудня 2023 року представник позивача не надав.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: заслухати вступне слово учасників справи, дослідити письмові докази у даній справі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, від представника відповідачів надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог враховуючи позицію сторони висловлену у відзиві на позовну заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, також просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 22 квітня 2009 року, що підтверджується інформацією з центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради № 03-05/13/634 від 03 вересня 2021 року наданою на запит суду (а.пр. 22).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 21 травня 2019 року, що підтверджується інформацією з центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради № 03-05/13/635 від 03 вересня 2021 року наданою на запит суду (а.пр. 23).

У серпні місяці 2021 року представник позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогою, в якій пропонував відповідачам звернутись до АТ КБ «ПриватБанк» для укладення договору оренди нерухомого майна в якому вони проживають. В разі неукладення договору банк вимушений буде звернутись до суду за захистом своїх прав щодо стягнення плати за користування чужим майном, збитків. На виконання положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу. В разі недосягнення згоди щодо оренди майна АТ КБ «ПриватБанк» вимагає від них разом із усіма членами сім`ї та іншими мешканцями, протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії добровільно звільнити зазначене приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.пр. 8).

У вимозі представник позивача вказував, що 25.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, від 25.12.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцов О.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1864.

Вказана вимога надіслана відповідачам, що підтверджується реєстрами згуртованих відправлень (а.пр.9).

В підтвердження того, що банк є власником квартири загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , надає інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71795193 від 31 жовтня 2016 року, де в розділі відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальна інформація про право власності: номер запису про право власності 17173621, дата державної реєстрації 25 жовтня 2016 року, державний реєстратор приватний нотаріус Маковецька О.А. Херсонський міський нотаріальний округ, підстава виникнення договір іпотеки № 1864 від 25.12.2007 року видавник приватний нотаріус Оріхівський районний округ Запорізької області Студенцов О.В., підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32122140 від 31.10.2016 приватний нотаріус Маковецька О.А. Херсонський міський нотаріальний округ, форма власності приватна, частка 1/1, власники ПАТ КБ «ПриватБанк», .

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку, лише 01 вересня 2021 року, та надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71795193 від 31 жовтня 2016 року.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 заперечуючи проти позовних вимог вказували, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» не є власником квартири загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником вказаної квартири є ОСОБА_3 , в підтвердження чого надали інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 289004999 від 08 грудня 2021 року.

Слід зазначити, що питання щодо особи за якою зареєстровано право власності постало, ще при розгляді справи в Оріхівському районному суді Запорізької області.

18 січня 2022 року представник позивача надавав клопотання про відкладення судового засідання для з`ясування питання щодо зміни права власності на нерухоме майно двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки про це дізнались із заперечень.

19 січня 2022 року з клопотанням представника позивача було відкладено підготовче судове засідання на 21 березня 2022 року о 15-00 год. для з`ясування інформації за ким зареєстровано право власності на квартиру, проте будь-якої інформації станом на 14 грудня 2023 року представник позивача не надав.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 364143465 від 01 лютого 2024 року, наданої на запит суду щодо актуальної інформації про право власності на нерухоме майно, власником квартири загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , значиться ОСОБА_3 .

Позивач до позову не надав договір іпотеки, що позбавляє суд можливості перевірити його умови, а також правомірність вимог АТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Крім того, позивач не надав доказів того, що на час звернення до суду з вказаним позовом право власності на предмет іпотеки перейшло АТ КБ «Приватбанк». Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Представником позивача даних доказів в обґрунтування своїх вимог до позову не надано та об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії не зазначено.

Відповідно до частин 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 2, 4 ст. 84 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 84 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд та отримуючи професійну правничу допомогу (від імені позивача діяли юристи, адвокати, про що в матеріалах справи містяться відповідні документи, що підтверджують повноваження представників), з часу подачі даного позову до суду 01 вересня 2021 року (що підтверджується матеріалами справи), та протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції, враховуючи те, що була змінена територіальна підсудність справ Оріхівського районного суду Запорізької області з визначенням територіальної підсудності їх справ за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, проте позивач не скористався своїм правом на подання належних та достатніх доказів обґрунтованості позовних вимог.

Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Згідно з ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України).

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15-ц, провадження N 14-317цс18).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 569/4373/16-ц) права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15-ц) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження не володіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. При розгляді даної справи Верховний Суд також зазначив, що відповідачі можуть бути позбавлені житла тільки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, вимог яких позивач не дотримався, а тому доводи про усунення буд-яких порушень права позивача, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника, не ґрунтується на законі.

При розгляді даної справи, суд не встановив переходу права власності на предмет іпотеки до АТ КБ «Приватбанк».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується таким принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, суд зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 отримав в дар нерухоме майно двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування № 1089 від 01 серпня 1997 року, та зареєстровано відповідне право власності в реєстрі 03.07.2003 року, про що міститься відповідні відомості в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 289004999 від 08 грудня 2021 року та в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 364143465 від 01 лютого 2024 року.

Договір іпотеки укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 25 грудня 2007 року та посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцов О.В. і зареєстрований у державному реєстрі під номером 1864, що підтверджується відомостями в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Так, з матеріалів справи слідує і не спростовано позивачем, що спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та така придбана не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна.

Отже, ОСОБА_3 набув право користування спірним майном як власник, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - як члени сім`ї власника, і з цих підстав залишаються зареєстрованими та проживають у спірній квартирі.

Надану позивачем інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71795193 від 31 жовтня 2016 року, станом на 2016 рік суд не бере до уваги, оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду в 2021 році, а згідно актуальної інформації щодо права власності станом на 2021 рік та на час розгляду справи в суді станом на 2024 рік власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , значиться ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 289004999 від 08 грудня 2021 року та в інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 364143465 від 01 лютого 2024 року.

Таким чином, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів, що за ним зареєстровано право власності на нерухоме майно двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд дійшов такого висновку.

Позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідними від позовних вимог про виселення, а тому також не підлягають задоволенню.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» (чинна, на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення.

Суд дійшов до висновку про те, що оскільки відсутні підстави для виселення відповідачів у межах цієї справи, а тому відповідно до положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», відсутні і підстави для зняття їх з реєстрації місця проживання, а тому у цій позовній вимозі необхідно відмовити.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами своє право на нерухоме майно та вимоги до відповідачів про виселення та зняття з реєстраційного обліку, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 9080,00 грн.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 10-13, 15, 19, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , рахунок № НОМЕР_1 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, Печерський район, вул. Грушевського, буд. 1Д (адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50),

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , ареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складання повного судового рішення 01 лютого 2024 року.

Суддя: