КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4340/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лебідь Людмили Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

На обґрунтування заявлених вимог, позивач у позовній заяві зазначав, що 02.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 300000,00 грн. Відповідно до розписки, підписаної відповідачем, останній зобов`язується повернути позику 02.10.2020 року. Відповідач, незважаючи на встановлений, погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає виконання зобов`язання. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 301106,56 грн, а саме 300000,00 грн - основного боргу та 1106,56 грн - 3% річних.

Також, у квітні 2021 року відповідачем подана зустрічна позовна заява, яка обгрунтована тим, що у період з вересня 2018 року по серпень 2020 року ОСОБА_1 працював в ТОВ «КСТ Груп Україна» на посаді менеджера з транспортно-експедиційної діяльності (до 02.06.2020 року) і на посаді помічника менеджера/комерційного директора (в період з 02.06.2020 року до звільнення у серпні 2020 року). До лютого 2019 року ОСОБА_1 працював без належного оформлення трудових відносин, встановлений випробувальний термін. 02.06.2020 року співвласник ТОВ «КСТ Груп Україна» ОСОБА_3 в своєму кабінеті надав ОСОБА_1 вже роздрукований документ (розписку) від 02.06.2020 року на половину суму затрат трафіка, що витратив власник рухомого складу, користуючись кодами компанії ТОВ «КСТ Груп Україна», як гарантію відповідальності ОСОБА_1 по відношенню до роботи. ОСОБА_2 , а також свідки вказані в розписці не були присутні під час вказаних домовленостей. Отже, ОСОБА_1 не отримував 300000,00 грн у борг від ОСОБА_2 .. Боргова розписка складена для керівництва ТОВ «КСТ Груп Україна» фіктивно, без настання наслідків (надання та повернення коштів) і як гарантія, що відповідач залишиться на роботі і відпрацює майже половину (300000,00 грн) завданого його роботою, на думку керівництва ТОВ «КСТ Груп Україна», збитку підприємству. У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_1 категорично незгоден із вимогами позивача за первісним позовом, вважає їх безпідставними та не обґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам законодавства. Водночас вважає, що боргова розписка від 02.06.2020 року складена фіктивно, з порушенням вимог законодавства, а тому має бути визнана судом недійсною. Просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 300 000 грн у формі розписки від 02.06.2020 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 300 000,00 грн, 3 % річних у сумі 1 106, 56 грн та судовий збір у розмірі 3 011,06 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Лебідь Л.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та відмовити у позовній заяві ОСОБА_2 , а також задовольнити зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лебідь Л.М. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції не надав правової оцінки та не зазначив у рішенні, що стороною позивача за первісним позовом надано до суду тільки копію додатків до розписки, яка містить у собі такий перелік. А отже додатки є невід`ємною частиною такого документу. З боку апелянта у суді першої інстанції такий факт пояснювався тим, що він не отримував коштів і відповідно вся справа про фіктивний борг сформована через трудовий спір і додатки до розписки прикладені з його особової трудової справи. Проте суд першої інстанції проігнорував даний факт і ніяким чином не відобразив у своєму рішенні з яких підстав.

Також судом першої інстанції не взято до уваги, що розписка, яка датована 02.06.2020 року та містить дані свідків із зазначенням контактних телефонів без їх особистого підпису. При цьому, ОСОБА_1 в розписці зазначений також в якості свідка. До розписки додано копії, а не оригінали додатків - копія паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 з особової справи, що завірені його підписом у вигляді копії. Представник апелянта вважає даний факт важливим виходячи з того, що спір виник саме через трудові відносини і коштів ОСОБА_1 не просив і не позичав у ОСОБА_2 ..

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась також на те, що боргова розписка не виконана відповідачем власноручно, а надрукована, що додатково підтверджує формальність і фіктивність розписки. Відповідач не пам`ятає у якій формі підписав друкований документ у кабінеті керівника? як гарантію продовжити свою роботу у ТОВ «КСТ Груп Україна», а тому розписка та додатки до неї, мали пред`являтися суду в оригіналі та досліджуватися в судовому засіданні. По змісту розписки від імені ОСОБА_1 не вказано дату отримання 300000 гривень, а отже наявне припущення, що мається на увазі дата складання розписки. Так само не вказано місце складання розписки та місце отримання коштів. Не вказано паспортних даних особи, яка згідно розписки надала кошти.

Вказувала, що ОСОБА_2 до позову додана копія претензії ТОВ «КСТ Груп Україна» від 19.10.2020 про сплату ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 300000 гривень, оскільки документ містить підпис власника (контролера) та печатку ТОВ «КСТ Груп Україна». Суд першої інстанції жодним чином не відреагував на такі важливі факти, що підтверджують відсутність боргових відносин і наявність трудового спору.

Звернула увагу на те, що претензія не була отримана належно ОСОБА_1 та з її змістом він ознайомився отримавши позовну заяву у суді. При цьому, той факт що претензія містить печатку ТОВ «КСТ Груп Україна» ще раз підтверджує, що відносини у відповідача склалися не з позивачем як фізичною особою, а у трудових відносинах з ТОВ «КСТ Груп Україна».

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції переконливих доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_1 грошових коштів, які він вимагає повернути, а головне ніяким чином не спростував і не пояснив суду про наявність чи відсутність трудового спору, умисно уникаючи справжньої природи відносин, що склалися.

Крім того, представник апелянта в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що судом першої інстанції було допущено процесуальні порушення розгляду справи в тій частині, що ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні його дослідження на поліграфі щодо правдивості його пояснень і за згодою ОСОБА_2 правдивості пояснень останнього. Дане клопотання було заявлене в процесі судового розгляду по суті у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зміг забезпечити двох свідків, які працювали і працюють в компанії ОСОБА_2 і могли підтвердити трудовий спір щодо спірних коштів, проте не бажають конфлікту із ОСОБА_2 як роботодавцем. А суд першої інстанції не забезпечив рівність сторін розгляду справи та жодного і в не викликав свідків, яких просив ОСОБА_1 ..

20 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Волошиної Н.А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому просила в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

16 січня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвокат Чепур Д.Д., в якому останній просив відкласти розгляд справи призначений на 16.01.2024 року о 10 год. 00 хв. на іншу дату, обгрунтовуючи заявлене клопотання тим, що з об`єктивних причин не може вчасно прибути до суду для участі в судовому засіданні.

Однак суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав заявленого клопотання про відкладення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.

Разом з тим, до поданого клопотання про відкладення не долучено доказів підписання документа за допомогою кваліфікованого електронного підпису із застосування посиленого сертифіката відкритого ключа та перевірки кваліфікованого електронного підпису, накладеного на апеляційну скаргу, відповідно до положень Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи, що представник ОСОБА_1 - адвокат Чепур Д.Д. був повідомлений про час, дату та місце судового засідання, відсутності підтвердження поважності підстав для відкладення розгляду справи, можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 (позивача за первісним позовом), суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що розписка підтверджує отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , як позику коштів у розмірі 300 000,00 грн, а договір позики передбачає обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики), тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сума боргу підлягає стягненню з відповідача.

Також задовольняючі позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення основної суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції керувався ст. 625 ЦК України та обгрунтовував свої висновки тим, що сума штрафних санкцій у вигляді 3% річних у розмірі 1106,56 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є не чинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довів ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №757/62714/18 зазначив, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18 (провадження №61-6026св20).

Встановлено, що 02.06.2020 року ОСОБА_4 підписано розписку про те, що він отримав від ОСОБА_2 кошти в розмірі 300000,00 грн. Отриману суму зобов`язується повернути ОСОБА_2 не пізніше 02.10.2020 року (а.с. 5 том 1).

З письмових матеріалів справи вбачається, що 19.10.2020 року позивач звертався до відповідача із претензією про сплату заборгованості (а.с. 6 том 1).

22 жовтня 2020 року позивачем було направлено претензію про сплату заборгованості на адресу відповідача: АДРЕСА_1 (а.с. 7 том 1).

Дану претензію було отримано відповідачем 24 жовтня 2020 року, що підтверджується поштовим зворотнім повідомленням (а.с. 7-8 том 1).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання відповідно до розписки від 02.06.2020 року не виконав належним чином, сума боргу, з урахуванням прострочення виконання зобов`язання за період з 02.10.2020 року по 15.11.2020 року (45 днів) 3% річних становить 1106 грн 56 коп., загальна сума боргу становить 301 106 грн 56 коп..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, яка містить власноручний підпис ОСОБА_1 .. Крім того, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, а тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 545 ЦК прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №583/97/19, (провадження №61-13172св19) та від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц (провадження №61-4560 св 21).

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики, і наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню.

Доводи апеляційної скарги про те, що боргова розписка не виконана відповідачем власноручно, а надрукована, що підтверджує формальність і фіктивність розписки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відсутні правові підстави, передбачені статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_2 , укладаючи спірний договір позики, не мав намір досягти обумовлених ними юридичних наслідків, зокрема, надати в борг грошові кошти ОСОБА_1 із певним строком їх повернення.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності обставин передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписки та додатки до неї мали пред`являтись суду в оригіналі та досліджуватись в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, оскільки як вбачається з матеріалів справи звертаючись з первісним позовом позивач ОСОБА_2 надано належним чином завірену копію розписки від 02.06.2020 року. Між тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 30.09.2021 року, суд оглянув оригінал вказаної розписки та зазначив, що копія даної розписки міститься в матеріалах справи (а.с. 213-216 том 1).

Доводи апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 претензія була отримана неналежним чином та з її змістом він ознайомився отримавши позовну заяву в суді, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як підтверджено матеріалами справи лист-претензія була направлена ОСОБА_1 на поштову адресу зазначену у розписці від 02.06.2020 року, а саме: АДРЕСА_2 , яка була отримана ним 24.10.2020 року, що підтверджується поштовим зворотнім повідомленням.

Що стосується заявленого клопотання скаржника в апеляційній скарзі стосовно призначення експертизи поліграфом щодо правдивості пояснень ОСОБА_1 та за згодою правдивості ОСОБА_2 правдивості пояснень останнього, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судова експертиза із застосуванням спеціального технічного засобу комп`ютерного поліграфа - це різновид психологічної експертизи, яка проводиться у вигляді дослідження експертом-поліграфологом на основі спеціальних знань з використанням комп`ютерного поліграфа психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлені в ході дослідження стимули з метою перевірки достовірності інформації, що надається досліджуваною особою. Положеннями чинного цивільного процесуального законодавства не передбачена можливість перевірки правдивості показань учасників справи із застосуванням поліграфа (детектора брехні) або прийняття судом в якості доказу отриманих таким чином відомостей, які носять орієнтовний характер.

Для встановлення наявності чи відсутності боргу за догором позики, в даному випадку за розпискою, а також для вирішення спору щодо визнання договору позики недійсним не є необхідним призначення психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа.

Отже, зважаючи на те, що висновок психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа не відноситься до висновків експерта чи документів в розумінні доказів та доказування, результати перевірок на поліграфі мають орієнтовне значення, а висновки мають ознаки вірогідності, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення клопотання про призначення психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа.

Що стосується заявленого клопотання скаржника в апеляційній скарзі щодо виклику та допиту в якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого клопотання, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були допитані в суді першої інстанції в якості свідків при розгляді даної справи (а.с. 15-19 том 2).

Що стосується допиту в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає, що дані особи є сторонами по справі і свої покази надавали суду.

Стосовно виклику в якості свідка ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянтом не зазначено які саме обставини можуть підтвердити або спростувати ці особи.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обгрунтування клопотання скаржника про допит свідків зводиться до того, що зазначені особи можуть підтвердити той факт, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних договорів позики і позивач не передавав відповідачу жодних коштів.

Однак, показаннями свідка не може спростовуватися факт укладення письмового договору позики, а відтак порушення судом першої інстанції норм процесуального права не підтвердилось.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не було порушено відповідачем ОСОБА_2 ..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення первісних позовних вимог та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, і вірно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 203, 526, 530, 610, 625, 629, 1046-1050 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лебідь Людмили Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «23» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник