Провадження № 2/127/4674/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючої судді Дернової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 1500 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на 17.08.2023 року становить 54900 грн., як позику, отриману відповідачем ОСОБА_2 на підставі розписки, яка підлягає поверненню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2023 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб.

Вказану ухвалу разом з копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу ОСОБА_2 на адресу його реєстрації, однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін до суду надано не було.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов необгрунтований та не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, на обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на положення ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з розписки від 15.11.2019 року, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 1500 доларів США за продаж йому 1/8 частини будинковолодіння, 1/8 земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0055, 1/8 земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0054, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Крім того, як вбачається з розписки від 15.11.2022 року, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 1500 доларів США за продаж 1/8 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/8 земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0055, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; дію розписки продовжено до 15.11.2023 року; у випадку неможливості укладення договору купівлі-продажу в строк до 01.08.2023 року чи неповернення грошей, даний спір вирішується у судовому порядку (а.с. 6).

Отже, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами виникли не на підставі договору позики у формі розписки, а з інших правових підстав.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на таке.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання; якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Як вбачається зі ст. 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як вбачається з правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц, оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Отже, оскільки договору купівлі-продажу відповідної частки житлового будинку та земельних ділянок, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у розмірі 1500 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд доходить до висновку, що за заявлених позивачем підстав слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. 546, 548, 570, 635, 657, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 )

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 )

СУДДЯ