Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі секретаря судових засідань Гефнер К.-С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

за участі:

позивача ОСОБА_1 ;

особи, відносно якої вирішується питання про місце його проживання ОСОБА_2 ;

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 05.04.2016 розірвано за рішенням суду. У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стверджує, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним та перебуває на його повному утриманні. У свою чергу відповідачка проживає окремо, у вихованні та утриманні сина участі не бере. За останньою відомою позивачу інформацією відповідачка проживає в Одеській області.

Таким чином, з метою створення належних умов для виховання, навчання та розвитку дитини, піклування про стан її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, просить суд визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 з батьком.

Відповідачка відзиву на позов не подала.

Ухвалою суду від 16.10.2023 відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.12.2023 зобов`язано орган опіки та піклування Ужгородської міської ради надати до суду письмовий висновок, відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, по суті заявлених вимог, які стосуються можливості визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . Відкладено підготовче засідання.

22 грудня 2023 року до суду надійшов лист органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 22.12.2023 №969/18/01-12 в якому останній повідомив, що згідно з ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою.

Враховуючи наведене, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради дійшов висновку про необхідність заслуховування в судовому засіданні думки неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задля вирішення його місця проживання в судовому порядку.

При цьому орган опіки та піклування вказав, що батько дитини ОСОБА_1 матеріально забезпечений. Є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Його дохід за період з січня 2023 року по червень 2023 року становив 10948853,29грн., що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Служби у справах дітей Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився. Повідомлявся про час та місце проведення судового засідання належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини

Як установлено з матеріалів справи позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2005 по 05.04.2016, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.08.2005 та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05.04.2016 №308/14838/15-ц.

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 11.03.2009).

Як стверджує позивач, після розірвання шлюбу син ОСОБА_2 залишився проживати з ним та перебуває на його утриманні, а мати - ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , участі у вихованні та утриманні дитини не бере.

У судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив, що проживає разом з батьком та хоче в подальшому проживати з ним. Мама йому інколи телефонує.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Визначальним у вирішенні даної позовної вимоги є принцип Міжнародної декларації прав дитини, проголошеною Генеральною асамблеєю ООН «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю».

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, згідно ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, законодавством передбачено вирішення судом спору щодо місця проживання саме малолітньої дитини, яка не досягла 14 років.

Вказана норма узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Судом встановлено, що дитині, щодо визначення місця проживання якої позивач звернувся до суду із позовом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 14 років, тому він може сам визначати місце свого проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 14 років, суд не вбачає передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.

Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Як зазначено у ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Отже, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, право на звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини наділений той з батьків, разом з яким проживає дитина.

У судовому засіданні з`ясовано, що неповнолітній ОСОБА_2 проживає разом з батьком.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, керуючись принципом розумності і справедливості, враховуючи обставини передбачені ст.182 СК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання дитини, у твердій грошовій сумі 4000грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 06.10.2023 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір аліментів, на переконання суду, є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та обов`язку обох батьків їх утримувати та відповідатиме реальним потребам дітей, а також матеріальному становищу сторін у справі.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи пасивну поведінку відповідача щодо здійснення ним процесуальних прав, суд вирішує спір на основі наявних доказів, беручи до уваги відсутність доказів про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, інших утриманців чи будь-які інші причини неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Також з відповідача підлягає стягненню в дохід Державного бюджету судовий збір в розмірі 1211,20грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст.2; 4-5; 10-13; 76-81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст.3; 9; 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст.21-22; 24; 51 Конституції України, ст.141; 160-162 СК України, ст.ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, - задоволити частково.

У задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини відмовити. Судові витрати в цій частині покласти на позивача.

Стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 11.03.2009) в розмірі 4000 (чотири тисячі гривень)грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 06.10.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять гривень) грн.20коп судового збору до Державного бюджету.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення суду складено 01.02.2024.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник