КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3494/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні батька неповнолітньої дитини, -

установив:

У вересні 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні батька неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви зазначив, що 19 жовтня 2013 року між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_3 було укладено шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, заявник має дитину від попереднього шлюбу - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також на утриманні заявника знаходиться ще одна неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 являється сином дружини заявника ОСОБА_2 від попереднього шлюбу та проживає разом із ОСОБА_2 та заявником.

Заявник відноситься до неповнолітнього ОСОБА_3 як до власного сина, хлопчик перебуває на повному утриманні заявника, оскільки біологічний батько дитини - ОСОБА_8 повністю самоусунувся від виховання та забезпечення свого сина, про що також ОСОБА_8 підтвердив у посвідченій приватним нотаріусом заяві від 20 липня 2023 року.

Вказаний юридичний факт заявнику необхідний для ініціювання процедури позбавлення батьківських прав біологічного батька дитини - ОСОБА_8 та ініціювання у майбутньому процедури всиновлення дитини ОСОБА_3 , а також вирішення питань навчання, лікування, відпочинку та вивезення дитини за кордон.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року у відкритті провадження за вказаною вище заявою відмовлено.

Роз`яснено право подати позов на загальних підставах.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що основною метою звернення його із заявою про встановлення факту перебування фізичної особи (дитини) на його утриманні є встановлення в судовому порядку обставин необхідних для вирішення питань, пов`язаних із вихованням дитини (навчанням, лікуванням, відпочинком), питань, що стосуються вивезенням дитини за кордон та її подальшого супроводження за межами України, окрім цього, встановлення даного факту необхідне заявнику для вирішення питання про право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Наголошує, що він є єдиною особою на утриманні якого перебуває дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічний батько дитини не приймає ніякої участі ні в забезпеченні сина, ні в його вихованні, зазначене підтверджується заявою біологічного батька ОСОБА_8 від 20 липня 2023 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Сингаївською С.О. та зареєстрованою в реєстрі за №4861, з якої вбачається, що останній не сплачує аліменти на утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не надає ОСОБА_2 будь-якої фінансової допомоги на утримання спільного сина.

Обставина, щодо ініціювання в майбутньому процедури позбавлення батьківських прав біологічного батька дитини - ОСОБА_8 буде вирішуватися виключно матір`ю дитини, а ні як не ним самим.

Вказує, що основною метою звернення його до суду з заявою про встановлення факту перебування особи на утриманні є вирішення питань, пов`язаних з утриманням і вихованням дитини, оскільки він є єдиною особою, на утриманні якого перебуває дитина і іншого способу встановлення зазначеного факту чинним законодавством не встановлено.

Просив суд, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення:

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно з ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Установлено, що в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що йому необхідно встановити факт перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на його утриманні для ініціювання процедури позбавлення батьківських прав біологічного батька дитини.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Згідно зі ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин, є недопустимим ініціювання даного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у позовному провадженні.

Вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявник зазначив, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне йому також для вирішення питання про право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 в справі №362/643/21 зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимога про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні заявника пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з державою щодо права на звільнення з військової служби, тому ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тим більше за правилами окремого провадження.

За предметом та можливими правовими наслідками цей потенційний спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Заінтересованою особою (відповідачем) у такому спорі є державний орган, до компетенції якого належить звільнення особи від мобілізації.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , оскільки спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального чи процесуального права колегією суддів не встановлено, відтак підстав для скасування законного та мотивованого судового рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба