ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/52/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 705/2972/23 Категорія: 305010000 В.Л. Гудзенко
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач військова частина НОМЕР_1 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу військова частина НОМЕР_1 ;

розглянувши у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира відділення десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти з 15.10.2010 по 03.04.2019. В/ч НОМЕР_2 входить до складу в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 окрема десантно-штурмова бригада).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі № 240/1232/21 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 201-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків його місячного грошового забезпечення за 9 календарних років військової служби.

Остаточний розрахунок з ним проведений 30.05.2023 та виплачено 63105 грн. 29 коп.

Позивач зазначає, що незаконною виплатою заробітної плати протягом 80 місяців йому була завдана моральна шкода в розмірі 240000 грн., а саме з 03.04.2019 по 30.05.2023 минуло чотири роки, за кожен місяць затримки виплати грошового забезпечення повинно бути сплачено по 5000 грн. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення його прав, позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст. ст. 23, 216 ЦК України та яка полягає у наступному: у спричиненому йому тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про звільнення; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем його законних прав на відпустку, заробітну плату за договором; у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці, починаючи із грудня 2016 по дату його звільнення.

Просив стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його користь моральну шкоду в розмірі 240000,00 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5000,00 (п`ять тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

У решті позовні вимоги у справі залишено без задоволення.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь державного бюджету 55,83 грн. судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення законних прав позивача, що полягає у незаконній невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушеного права, зокрема, у спосіб звернення до адміністративного суду та до суду загальної юрисдикції в даній справі.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції, врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважав справедливим визначити суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2023 року та відмовити позивачу ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 , рішення щодо виплати йому додаткової винагороди приймається командиром в/ч НОМЕР_2 , яке оформляється шляхом внесення інформації про військовослужбовця до наказу про здійснення такої виплати, а тому в діях відповідача в/ч НОМЕР_1 жодним чином відсутня протиправна бездіяльність.

Скаржник стверджує, що позивач не вірно визначився з відповідачем, так як ОСОБА_1 проходив службу у в/ч НОМЕР_2 , а отже саме дана частина мала бути відповідачем у справі. Більше того, суд першої інстанції не залучив до участі у справі в/ч НОМЕР_2 , що фактично призвело до порушення принципу змагальності сторін, належності у спорі саме винної сторони, яка порушила права позивача.

Зазначає, що позивач в поданому позові жодним чином не зазначає в чому саме полягала протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , як відповідача у справі, що є абсурдним та не логічним.

Звертає увагу на те, що враховуючи, що позивач був звільнений з військової служби 03.04.2019, а виплата щомісячного грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_2 , в якій проходив службу позивач, та який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, позовні вимоги позивача до відповідача будуть правомірні тільки в разі отримання в/ч НОМЕР_1 від в/ч НОМЕР_2 наказу про здійснення виплати грошових коштів. Відсутність відповідного наказу в/ч НОМЕР_2 не породжує правових підстав для здійснення виплат на користь позивача в/ч НОМЕР_1 .

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та зазначає про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 на посаді командира відділення десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти з 15.10.2010 по 03.04.2019. В/ч НОМЕР_2 входить до складу в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 окрема десантно-штурмова бригада).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі № 240/1232/21 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої частиною 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену ч.2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 201-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків його місячного грошового забезпечення за 9 календарних років військової служби.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Відшкодування моральної шкоди здійснюється з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 757/55300/18-ц (провадження № 61-11023св21).

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, стягнення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті працівника та з урахуванням інших обставин.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що встановлено іншим преюдиційним судовим рішенням (у даному випадку це рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №240/230/21) і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК не підлягає доказуванню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України може здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, а також висновком Верховного Суду у постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення законних прав позивача, що полягає у незаконній невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушеного права, зокрема, у спосіб звернення до адміністративного суду та до суду загальної юрисдикції в даній справі.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Вирішуючи даний спір та визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд першої інстанції обґрунтовано визначив справедливою суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з наявними матеріалами справи та, на переконання колегії суддів, є вірними і відповідають вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана позивачем сума моральної шкоди не буде належним чином відповідати вимогам розумності та справедливості, у тому числі, враховуючи факт відновлення його прав рішенням суду в адміністративній справі.

Доводи апеляційної скарги, що в діях відповідача в/ч НОМЕР_1 жодним чином відсутня протиправна бездіяльність, оцінюються колегією суддів критично та відхиляються, оскільки наявність порушення прав позивача у сфері трудових відносин встановлено преюдиційним судовим рішенням, а саме рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі № 240/230/21, яким визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що позивач не вірно визначився з відповідачем, так як ОСОБА_1 проходив службу у в/ч НОМЕР_4 , а отже саме дана частина мала бути відповідачем у справі, оскільки зазначеним вище преюдиційним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність саме в/ч НОМЕР_1 , а не в/ч НОМЕР_4 , та саме у зв`язку із зазначеним заявлено позовні вимоги в цій справі про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2023 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді