КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/2148/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4523/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Босенка Юрія Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року та за апеляційною скаргою адвоката Батури Павла Олександровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року у складі судді Цуранова А.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь: борг за договором позики у розмірі 365 686 грн; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 177 грн 22 коп. та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 19 грудня 2019 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 230 000 грн, що є еквівалентом 10 000 доларів США по курсу НБУ, строком на один рік, тобто до 20 грудня 2020 року без нарахування відсотків, про що відповідачем складена розписка.

Однак, у встановлені строки відповідач кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права про стягнення боргу з урахуванням трьох відсотків річних. З посиланням на ст. 533 ЦК України вказано, що оскільки в розписці сторони визначили суму позики із зазначенням грошового еквівалента в іноземній валюті, а саме доларів США, то сума, що підлягає поверненню за вказаним зобов`язанням, повинна бути визначена в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на час повернення грошових коштів, а за наявності спору в суді про стягнення боргу - станом на день ухвалення рішення.

01 травня 2023 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій він просив суд: визнати недійсним договір позики від 19 грудня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 230 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларам США; стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що сторони з 15 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 лютого 2020 року. Від спільного проживання мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали за кредитні кошти будинок АДРЕСА_1 та приватизували земельну ділянку за цією ж адресою. Позивач за зустрічним позовом вказує, що кошти за будинок повертав він, здійснюючи підприємницьку діяльність та отримавши кошти від продажу квартири, що належала його матері. Згодом відносини між сторонами погіршились та постало питання визначення місця проживання спільного сина, а також розподілу майна. Сторони домовились, що ОСОБА_2 залишає ОСОБА_1 та сину будинок з земельною ділянкою, а собі - вільний простір у влаштуванні особистого життя, ювелірні вироби та інші вартісні речі. Після оформлення договорів дарування сторони домовились, що не буде звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання сина і всі витрати буде нести самостійно та в якості гарантій перед ОСОБА_2 , написав боргову розписку про те, що позичив у неї 230 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США на термін 1 рік та зобов`язався повернути кошти до 20 грудня 2020 року. Зазначив, що перебував у схвильованому стані, не розумів наслідків укладеного правочину, при цьому його воля не була спрямована на отримання вказаних коштів, а виключно на забезпечення гарантій перед ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 230 000 грн, 3% річних у розмірі 8 128 грн 77 коп. та судовий збір у розмірі 2 381 грн 29 коп. В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовлено.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року заяву адвоката Батури П.О. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 507 грн 50 коп. витрат на правову допомогу та 332 грн 98 коп. судового збору. В іншій частині вимог заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Босенко Ю.Г. в інтересах ОСОБА_1 на рішення суду від 31 серпня 2023 року просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 19 грудня 2019 року задовольнити; стягнути з ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а також має місце невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що кошти за договором позики ОСОБА_1 не отримував, а перебуваючи в шлюбі ОСОБА_2 не довела, що вона фізично мала такі кошти та що вони є її особистою приватною власністю, а отже суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Зазначає, що судом першої інстанції залишена поза увагою обставина, що 19 грудня 2019 року між подружжям укладено договір позики на суму 230 000 грн, які належали сторонам на праві спільної сумісної власності, адже інший режим майна (грошових коштів) ОСОБА_2 не довела.

Скаржник посилається на те, що суд зробив невірний висновок про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми боргу - 230 000 грн, адже після розірвання шлюбу, враховуючи принцип розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю та взаємною згодою, та принцип рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, позивач має право на повернення їй за договором позики лише 115 000 грн, що складатиме її частку у праві спільної сумісної власності згідно закону.

В апеляційній скарзі адвокат Батура П.О. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 рокупросить:

скасувати рішення в частині часткового задоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі;

скасувати додаткове рішення, здійснити новий розподіл судових витрат стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: судовий збір за подачу цивільного позову в розмірі 3 838 грн 65 коп.; судовий збір за розгляд заяви про забезпечення позову в розмірі 536 грн 80 коп.; витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 25 000 грн.

стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені нею у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме: судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 060 грн 84 коп.; витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, визначаючи суму стягнення за договором позики від 19 грудня 2019 року у якому сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, суд першої інстанції невірно визначив її розмір, виходячи з суми, яка була вказана у борговій розписці та припустився помилки у застосуванні норм матеріального права, стягнувши лише 230 000 грн, замість необхідних 365 686 грн 00 коп.

Скаржник, вказує, що суд першої інстанції не вірно обрахував 3% річних, оскільки припустився помилки при визначенні розміру простроченого зобов`язання і стягнув лише 8 128 грн 77 коп., замість 9 831 грн 02 коп.

Зазначено, що ухвалення додаткового рішення 04 жовтня 2023 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору є похідним від прийняття основного рішення від 31 серпня 2023 року за яким позовна заява задоволена частково, а тому задоволення апеляційної скарги, скасування основного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі призведе до нового розподілу судових витрат згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, а відтак до скасування додаткового рішення від 04 жовтня 2023 року.

Крім того, вказує, що додаткове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, судовий збір при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат не сплачується. (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №240/6150/18).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Батура П.О. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року, вважає доводи апеляційної скарги адвоката Босенка Ю.Г. в інтересах ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а рішення без змін, оскільки висновки суду першої інстанції повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вислухавши ОСОБА_4 та його представника адвоката Босенка Ю.Г., які просили подану в його інтересах апеляційну скаргу задовольнити та відмовити в задоволення апеляційної скарги позивача, адвоката Батуру П.О. в інтересах ОСОБА_2 , який просив подану ним апеляційну скаргу задовольнити й відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Відповідно до справи, сторони з 15.10.2003 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2020 у справі № 357/14124/19 (а.с. 9).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до змісту долучених до справи договорів дарування, 19.12.2019 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку, пл. 0,1000га, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , а також житловий будинок, загальною пл.158,6 кв.м., розташований за указаною адресою (а.с.38,39).

Установлено, що 19.12.2019між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 у позику грошові кошти, у сумі 230 000 грн, які позичальник зобовязався повернути до 20.12.2020.

Так, відповідно до змісту розписки, ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 позичив у ОСОБА_6 , прож. АДРЕСА_2 кошти, в сумі 230 000 грн (еквівалент 10 000 доларів США), на термін один рік, зі строком повернення до 20.12.2020 (а.с. 8, 130).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд виходив із того, що з відповідача підлягає стягненню сума коштів у розмірі 230 000 грн, тобто та яка була вказана у борговій розписці, а 3% у розмірі 2 381 грн 29 коп. по 23.02.2022 посилаючись на п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, з яких убачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.ст. 611 ч. 1 п. 1, 625, 1046, 1047, 1048 ч. 1, 1049 ч. 1, 1050, 1051 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог або доказів того, що договір (розписка) був укладений відповідачем під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Встановивши факт укладення між сторонами договору позики та наявність оригіналу розписки боржника про отримання ним грошових коштів в сумі, яка узгоджується з сумою позики, обумовленої договором позики у розмірі 230 000 грн та врахувавши відсутність доказів про виконання боржником зобов`язань з повернення позики, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики.

Розписка, оригінал якої містить справа не містить будь-яких інших умов та способу їх виконання, окрім отримання коштів та строк їх повернення, а тому у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору обґрунтовано відмовлено з підстав їх недоведеності й підставна задоволено позов ОСОБА_2 в частині стягнення 230 000 грн наданих нею у позику.

Крім того, переглядаючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 3 % річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов договору позики. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено.

За встановленого, позивачка має право вимагати від відповідача сплати 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з застосуванням районним судом п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до яких, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відтак, судом з урахуванням п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України обгрунтовано здійснено розрахунок 3 % річних за період з 21.12.2021 по 23.02.2023, що становить 8 128 грн 77 коп. (230 000 х 3 х 430/365/100).

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , грошей у сумі 230 000 грн фактично від ОСОБА_2 не отримав, а тому не має зобов`язання повернути їх, з посиланням на те, що розписка була написана не з метою надати в борг грошових коштів, а виключно на забезпечення гарантій перед позивачкою щодо не звернення в майбутньому до суду з позовом про стягнення з неї аліментів на утримання сина, безпідставні, остільки носять голослівний характер і матеріалами справи не доведені.

При цьому колегія суддів враховує ту обставину, що питання стягнення аліментів регулюється положеннями сімейного законодавства, а не відповідності до вимог цивільного законодавства, якими врегульовано вирішення питань позичкових відносин.

Окрім цього, підлягає врахуванню та обставина, що дитина сторін - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на дату повернення коштів за умовами договору позики залишався бути неповнолітнім, що не виключало право того з батьків, з яким проживає неповнолітня дитина, звертатися в установленому законом порядку з вимогами про стягнення аліментів на її утримання.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів визнає неспроможними доводи ОСОБА_1 про те, що складена ним розписка про позику грошей та їх повернення через рік з дати отримання була безгрошовою та була гарантією не звернення його у суд із позовом до позивачки про стягнення аліментів.

Підлягає врахуванню й суперечлива поведінка сторони спору, остільки в апеляційній скарзі одночасно ОСОБА_1 визнає факт позики грошей у ОСОБА_2 , проте вважає, що позичені ним кошти належали сторонам на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим повернути він повинен лише 115 000 грн.

Разом з тим, надаючи оцінку указаним твердженням, колегія суддів керується змістом розписки, складеної ОСОБА_1 , у якій він чітко вказав про отримання у позику саме 230 000 грн з наступним їх поверненням, а також ту обставину, що згідно пояснень сторін спору (в тому числі й змісту розписки про роздільне проживання на дату її складення), з 11.12.2019 сторони разом не проживали.

Отже, договір позики було укладено в період, коли сторони припинили сімейні відносини й ведення спільного господарства.

Матеріалами справи, у їх сукупності, підтверджено існування між сторонами позичкових відносин та невиконання відповідачем грошового зобов`язання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає обґрунтованими й належно мотивованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до визнання договору позики недійсним.

Не підлягають до задоволення й доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність стягнення з відповідача борг, у сумі 365 686 грн з підстав того, що на дату надання позики, в сумі 230 000 грн її еквівалент складав 10 000 дол. США по курсу НБУ, в той час як на 23.02.2023 такий курс був встановлений на рівні 36,5686 грн.

При цьому, колегія суддів виходить зі змісту договору позики від 19.12.2019, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальнику строком до 20.12.2020 грошові кошти в розмірі 230 000 грн, що є еквівалентом 10 000 дол. США.

Отже, позика отримана у національній валюті - гривнях та хоча і зазначено її еквівалент до долара США, проте умовами договору не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до іноземної валюти - дол. США на дату повернення, тому правових підстав для перерахунку у долари США зазначеного боргу в розмірі 230 000 грн за офіційним курсом НБУ, немає.

В укладеному між сторонами договору позики не встановлено умов повернення ОСОБА_1 боргу в еквіваленті платежу до іноземної валюти та не погоджено, за яким курсом розраховуватиметься розмір платежу у гривнях, який мав сплатити позичальник у рахунок повернення боргу, що виключає підстави до його стягнення у іноземній валюті.

Схожий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18, який враховується судом, остільки в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Твердження апеляційної скарги про незастосування районним судом правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 05.12.2022 у справі № 753/8945/19, від 30.09.2019 у справі № 755/9348/15-ц, від 25.04.2018 у справі № 684/7092/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 754/11513/15-ц, від 07.06.2018 у справі № 686/7680/17, від 13.06.2018 у справі № 750/12868/16-ц не заслуговують на увагу, остільки правовідносини, які були предметом розгляду у зазначених справах та цій справі, є різними.

Умови укладеного між сторонами договору не містять валютного застереження, яким би було передбачено повернення боргу, отриманого у гривнях шляхом застосування еквіваленту платежу до іноземної валюти на день такого повернення.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги відповідача, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, остільки були предметом дослідження у районному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги представника позивачки про неправильне обрахування 3% річних, припустившись помилки при визначенні розміру простроченого зобов`язання і стягнув лише 8 128 грн 77 коп., замість 9 831 грн 02 коп., колегія суддів відхиляє, оскільки судом було застосовано норму закону, яка діє станом на час воєнного стану та підлягає врахуванню судами під час ухвалення рішення у справі й установлена судом сума, як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, є правильною.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову, заявленого ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги адвоката Батури П.О. в інтересах ОСОБА_2 щодо скасування додаткового рішення й ухвалення нового, яким здійснити новий розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: судовий збір за подачу позову в розмірі 3 838 грн 65 коп.; судовий збір за розгляд заяви про забезпечення позову в розмірі 536 грн 80 коп.; витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 25 000 грн.

Зі справи убачається, що судовий збір стягнуто судом у відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що судом стягнуто 230 000 грн заборгованості за договором позики та 8 128 грн 77 коп. - 3% річних, що разом складає 238 128 грн 77 коп. й відсоток від загальної суми складає 62,03 %, а тому відповідно до пропорційності задоволення вимог, районним судом обґрунтовано під час вирішення спору стягнуто з відповідача судовий збір, у сумі 2 381 грн 29 коп.

У відповідності до вказаної норми закону підставно зменшено й судові витрати пов`язані з розглядом заяви про забезпечення позову 332 грн 98 коп. (536,80 х 62,03%).

Погоджується колегія суддів й з визначеною судом першої інстанції в додатковому рішенні сумою витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу в розмірі 15 507 грн 50 коп., з урахуванням відсоткового співвідношення до задоволених вимог.

Не підлягають до задоволення й доводи апеляційної скарги, проте що витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме: судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 060 грн 84 коп.; витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7 000 грн, оскільки відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат та стягненню додаткових немає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Босенка Юрія Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року, адвоката Батури Павла Олександровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 січня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: