Єдиний унікальний номер: 448/598/23
Провадження № 2/448/48/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

29.01.2024 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА

за участю секретаря судового засідання Оксани ТХІР,

сторони:

позивачка ОСОБА_1,

відповідачка ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Мостиська міська рада Львівської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

за участі:

позивачка - ОСОБА_1,

її представник - адвокат Михайло ГРИНЬО (доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №2/4 від 03.01.2023 року),

відповідачка ОСОБА_3 - не з`явилася,

представник третьої особи Мостиської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування - Руслана ЧУРА,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позиції сторін:

Представник гр. ОСОБА_1 (надалі Позивачки) - адвокат Гриньо М.І. (доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №2/4 від 03.01.2023 року) звернувся до суду із позовом до громадянки ОСОБА_2 (надалі Відповідачки), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Мостиська міська рада Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини.

У зазначеному позові , як на підстави задоволення такого, покликається на наступне.

Відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько дитини - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стверджує, що дитина ОСОБА_4 з дня свого народження проживає разом з бабою - позивачкою ОСОБА_1 , перебуває на її утриманні та вихованні. Відповідачка з донькою не проживає, не цікавиться її вихованням, навчанням, здоров`ям, не підтримує матеріально, не купляє одежі, взуття, продуктів харчування, тощо. Фактично на протязі тривалого часу відповідачка ОСОБА_2 не проявляє жодного материнського піклування, турботи і любові до своєї дочки, всі питання щодо виховання дитини, її навчання, забезпечення харчування та медичним доглядом і лікуванням, забезпечуються позивачкою ОСОБА_1 без жодної участі відповідачки.

Наголошує, що висновком органу опіки та піклування Мостиської міської ради визнано за доцільне позбавити гр. ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у зв`язку з невиконанням нею батьківських обов`язків.

Таким чином, вважає, що з метою забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої ОСОБА_4 , позивачка вимушена звернутися до суду із позовом про позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2 .

Від представника відповідачки - адвоката Сталевич Г.О. надійшов відзив на позовну заяву (отриманий та зареєстрований канцелярією суду за Вх.№2664 від 11.05.2023 року), в якому сторона відповідачки просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовити за безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Сторона відповідачки вважає, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про свідоме (винне) ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків. Більше того, відповідачка проти позбавлення її батьківських прав, що свідчить про її інтерес до доньки, вона бажає брати активну участь у житті своєї доньки ОСОБА_4 , спілкуватись з нею, проводити спільно час та займатись її вихованням, однак у зв`язку із негативними стосунками між позивачкою та відповідачкою, ОСОБА_2 , не може спілкуватись з донькою, так як це призводить до напружених стосунків між донькою та відповідачкою. Так, станом на сьогодні відповідачка проживає у АДРЕСА_2 куди переїхала жити разом зі своєю сім`єю, однак ОСОБА_4 не виявила бажання жити з матір`ю, хоча мати вживала всіх для того заходів. Наголошує, що відповідачка, проживаючи окремо від доньки, постійно її навідувала, зокрема під час перебування останньої у навчальному закладі, де приносила їй фрукти та давала кишенькові гроші. Також відповідачка дбала і про матеріальну сторону доньки, зокрема купляла їй одяг, їжу. Що стосується догляду за станом здоров`я ОСОБА_4 , то згідно даних медичної картки ОСОБА_4 , вбачається, що мати з самого народження і станом на сьогодні вчасно проводила медичні огляди та щеплення доньки.

Своїм правом для подачі відповіді на відзив позивачка не скористалася.

ІІ. Позиція учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гриньо М.І., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної зави.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, а також не надіслала клопотання про відкладення розгляду справи. На попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнала та заперечила проти задоволення таких з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чура Р.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

17 квітня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачки було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

11.05.2023 року представником відповідачки - адвокатом Сталевич Г.О. подано до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 11.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Витребувано з Відділення поліції №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області матеріали по зверненнях позивачки ОСОБА_1 , на неправомірні дії відповідачки ОСОБА_2 , за період 2020-2023 р.р. для їх огляду в судовому засіданні.

19 липня 2023 Відділенням поліції №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області на виконання вимог ухвали суду від 11.07.2023 подано витребувані документи.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін:

Заслухавши пояснення сторін, викладені ними у заявах по суті, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки ОСОБА_1 , у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що матір`ю неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04.06.2009. Батько неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2021 року.

12.10.2019 відповідачка змінила прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » у зв`язку із укладенням шлюбу з гр. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 12.10.2019.

ОСОБА_1 , - позивачка по справі є рідною бабою ОСОБА_4 ..

Згідно довідки про склад сім`ї №53 від 31.01.2023 року, ОСОБА_4 проживає разом із позивачкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати неповнолітньої не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується із донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання донькою освіти, тощо.

Відповідно до характеристики №6, виданої Мостиською міською радою Львівської області від 23.01.2023 року, позивачка ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, скарг від сусідів та односельчан щодо її поведінки не поступає. Займається вихованням онуки ОСОБА_4 , так як мати ОСОБА_2 не бере участі у її вихованні, оскільки за місцем реєстрації в даний час не проживає.

Згідно довідки ОЗ «Малнівський ЗЗСО І-ІІІ ст. Мостиської міської ради» №5 від 16.01.2023 року, ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , не спілкується з вчителями, класним керівником та адміністрацією закладу освіти, не приймає участі у батьківських зборах. У навчанні та вихованні учениці активну участь приймає бабуся ОСОБА_1 .

Відповідно до Акту обстеження умов проживання, відповідачка ОСОБА_2 проживає разом з чоловіком ОСОБА_12 , та малолітньою дитиною ОСОБА_13 у АДРЕСА_2 , де створені належні умови для проживання, будинок газифікований, проведена вода, каналізація.

В ході розгляду справи судом встановлено, що у позивачки з відповідачкою склались напружені стосунки. Конфлікти між ними призводять до частих звернень позивачки в поліцію з відповідними повідомленнями про порушення гр. ОСОБА_2 правил співжиття, що підтверджується матеріалами по зверненнях позивачки ОСОБА_1 на неправомірні дії відповідачки, які витребувані з Відділення поліції №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області.

Суд звертає увагу сторін, що частиною 5 ст.19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, згідно з висновком орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області №6 від 17.03.2023 року, визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень неповнолітньої ОСОБА_4 , наданих нею в судовому засіданні вбачається, що вона мешкає разом із позивачкою ОСОБА_1 .. З матір`ю ОСОБА_2 не спілкується, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності суд розцінює, як свідоме нехтування відповідачкою своїх батьківських обов`язків та характеризує ОСОБА_2 , з негативної сторони, як особу яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивачки про позбавлення батьківських прав.

V. Застосоване судом законодавство:

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

VІ. Висновки Суду:

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даних правовідносинах, для Суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачки відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню Судом підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)).

Встановлюючи правомірність втручання в право відповідачки на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст.29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Суд встановив, чого не спростувала Відповідачка, що вона ухиляється від участі у вихованні доньки ОСОБА_4 , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її емоційний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що свідчить про ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК є підставою для позбавлення батьківських прав.

В даному випадку, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право Відповідачки має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Суд знаходить підставним, що втручання у право Відповідачки спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідачки вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані.

Однак, в цій ситуації Суду зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачки щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»).

Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дитини, в даній справі Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини Відповідачкою, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав.

В ситуації, що розглядається береться до уваги, що донька Відповідачки ОСОБА_4 уже тривалий час проживає зі своєю бабою, яка здійснює її догляд, утримання та виховання.

Навіть, при судовому розгляді відповідачка не продемонструвала Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з донькою, і в такій ситуації на думку Суду без бажання Відповідачки Держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї.

Дії відповідачки по ухиленню від виховання дитини є систематичними.

Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав Відповідачки, відносини, які склались між нею і донькою ОСОБА_4 не зміняться в бік розлучення її з дитиною, яка разом з нею не проживає, важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки вона з нею не проживає, так само даний захід не виключає можливість побачення матері з дитиною.

Тобто, позбавлення батьківських прав Відповідачки фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дитиною, яка склалась протягом тривалого часу.

Як підсумок, з аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію його прав.

Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169).

В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідачки в її сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини».

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції від 23 березня 2023 року позивачкою було сплачено 1073,60 грн. судового збору які, враховуючи вищевикладені норми процесуального права, повинні бути стягнені з відповідачки на користь позивачки.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 76-81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Мостиська міська рада Львівської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити відповідачці ОСОБА_2 , що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України вона може звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав після зміни відповідної поведінки як особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 - 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 02.02.2024.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: Мостиська міська рада Львівської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження: м.Мостсиька, вул. Грушевського, 6, Яворівського району Львівської області, .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20___року

Суддя Юрій БІЛОУС