19.01.2024 Справа № 756/5792/23
Номер справи 756/5792/23
Номер провадження 2/756/417/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Погорелової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 через свого представника 08.05.2023 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому проситьвизнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири житловою площею 29,02 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені вимоги позивач обґрунтовує тим, що16.12.1983 між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

06 січня 1994 року на ім`я відповідача виданий ордер на жиле приміщення у будинку житлового-будівельного кооперативу «Кристал - 22» № 099994, за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох кімнат, житловою площею 29,02 кв. м.

07 квітня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано.

Таким чином, на думку позивача, двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу з відповідачем, а тому є спільним майном.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

19 червня 2023 року відповідач через свого представника подала відзив на позов, в якому в його задоволенні просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з наступним.З моменту укладання шлюбу сторони та їхній старший син проживали в гуртожитку у місті Києві. У вказаному гуртожитку були зареєстровані відповідач та син. Позивач був зареєстрований в квартирі своєї матері в селі Головурів Бориспільського району. З метою поліпшення житлових умов відповідач зареєструвалась в чергу на отримання житла та була включена в члени ЖБК «Кристал-22». Для отримання житла їй необхідно було сплатити пайовий внесок у розмірі 2 760 000,00 карбованців. Оплата проводилась за особисті грошові кошти відповідача та за допомогою її батьків.

Відповідач звертає увагу, що позивач жодних коштів для сплати зазначеного пайового внеску не надавав, оскільки мав місце для постійного проживання у матері.

06 січня 1994 року на ім`я відповідача та її сина ОСОБА_3 було видано ордер на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання ордеру відповідач та їх син ОСОБА_3 переїхали жити до вказаної квартири. У якій відповідач разом з синами зареєстрована та проживає з 1994 року по сьогоднішній день. Позивач у вказаній квартирі був зареєстрований короткий період часу, він знявся з реєстрації, мотивуючи це тим, що він не бажає приймати участь у сплаті комунальних платежів за квартиру та не має на меті приймати участь в будь-якому утримані житла.

У подальшому Київським міським бюро технічної інвентаризації 19 квітня 1996 року було видано відповідачу реєстраційне посвідчення, в якому зазначено, що квартира належить останній на праві особистої власності.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу позивач жодної участі в оплаті витрат на утримання житла та сплати комунальних послуг не приймав. Всі витрати відповідач оплачувала одноособово.

Окрім того, у вказаному вище відзиві відповідач просила застосувати строки позовної давності у зв`язку з тим, щошлюб з позивачем було розірвано ще у 1998 році, отже, на її думку, строк позовної давності належить обчислювати від дня, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Такою датою є 07 квітня 1998 року, тобто дата видачі свідоцтва про розірвання шлюбу відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва, яке отримане сторонами цієї справи. Проте, позивач звернувся з позовом до суду аж понад 25 років з моменту розірвання шлюбу.

07 липня 2023 року позивач через свого представника подав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позов у повному обсязі з аналогічних підстав, що вказані у позовній заяві. Щодо застосування строків позовної давності зазначив те, щонеподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Пояснив, що відповідачем не надано жодного доказу про те, що вона заперечувала проти права власності позивача на спірне майно.

Окремо позивач наголошує, що до звернення з позовною заявою до суду його представник звернувся з листом до відповідача з проханням надати копії правоустановчих документів на спірну квартиру та зв`язатися для узгодження перереєстрації права власності на 1/2 спірної квартири. Натомість, зазначений лист був проігнорований. Таким чином, позивач уважає, що саме з цієї дати (12.04.2023) слід рахувати строк позовної давності, оскільки саме тоді виник спір щодо спірного майна.

23 серпня 2023 року відповідач через свого представника подала заперечення на відповідь на відзив, у якому у задоволенні позову просила відмовити, а також застосувати строки позовної давності з аналогічних підстав, що вказані у відзиві.

14 листопада 2023 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги не визнавали та просили відмовити у їх задоволенні. Також наполягали на застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд уважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

16 грудня 1983 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за № 1508, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

06 січня 1994 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на ім`я відповідача та її сина ОСОБА_3 було видано ордер на жиле приміщення в ЖБК «Кристал-22» № 099994 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як убачається з паспортних відомостей відповідача та Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва, відповідач зареєстрована у спірній квартирі з 20 січня 1994 року та по теперішній час.

Згідно з паспортними відомостями позивача, останній з 28.04.1999 та по теперішній час зареєстрований в селі Головурів Бориспільського району Київської області.

Відповідно до довідки ЖБК «Кристал-22» № 27 від 25.03.1996 року, відповідач повністю сплатила пайовий внесок та є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаної довідки Київським міським бюро технічної інвентаризації 19 квітня 1996 року було видано відповідачу реєстраційне посвідчення, в якому зазначено, що спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої власності.

07 квітня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблений запис за № 412, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України (КпШС України).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 29 КпШС України).

Конструкція норм ст. 28, 29 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є сином сторін по справі, зазначив, що після розлучення батьків проживав разом з матір`ю та перебував повністю на її утриманні. З батьком спілкувався лише в дитинстві.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є сусідами по спірній квартирі, повідомили суду, що проживають у квартирі поряд з 1994 року. З того часу спілкувалися з подружжям сторін. Після розлучення позивача ОСОБА_1 не бачили. ОСОБА_6 зазначає, що перед розлученням позивач повідомляв, що сторони мають намір продати спільну квартиру та поділити кошти.

Верховний Суд у своїй Постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 вказав, що той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпціїспільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що спірне нерухоме майно набуто відповідачем у власність за час перебування сторін у шлюбі. Натомість, під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була набута нею виключно за її особисті кошти та кошти її батьків. Відтак, суд уважає, що згадана квартира була спільним сумісним майном позивача та відповідача на період їхнього шлюбу.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідач та її представники просили про застосування строків позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц (провадження № 61-21807св19).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР, в редакції чинній на час розірвання шлюбу між сторонами у справі, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14 у Постанові від 28 грудня 2020 року зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У цивільному праві розумність розглядають як пов`язану з добросовісністю і справедливістю властивість зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин. Зазвичай розумність дій пов`язують з питанням сумісності умов з цілями юридичної норми, їх відповідності сутнісним елементам чи принципам договору, загальним принципам права, публічному порядку, вимогам моралі. Специфікою принципу розумності є те, що, на відміну від інших принципів цивільного законодавства, зміст, підстави та порядок їх застосування не є чітко визначеними. Зазначений принцип є засобом, спрямованим на досягнення певного балансу прав та інтересів учасників цивільних правовідносин.

Суд критично ставиться до посилання позивача та його представника під час розгляду справи до того, що позивач ОСОБА_1 дізнався про своє порушене право власності щодо спірної квартири лише з 12.04.2023, оскільки це не відповідає доказам, які містяться в матеріалах справи.

Як убачається з реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 19 квітня 1996 року, що видане на підставі довідки ЖБК «Кристал-22» № 27 від 25.03.1996, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої власності.

Тобто, вказаний правовстановлюючий документ на право особистої власності відповідача щодо спірної квартири був виданий під час шлюбу сторін ще 19.04.1996, тобто майже за 2 роки до його розірвання (07.04.1998). Відтак, враховуючи, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру було видано саме на право особистої власності відповідача на вказане нерухоме майно, на думку суду, позивачу повинно було бути достеменно відомо про порушення його прав, як співвласника, ще під час шлюбу з позивачем.

Також про намір позивача ще під час шлюбу з відповідачем продати спірну квартиру з метою поділу спільного майна подружжя у судовому засіданні зазначив свідок ОСОБА_6 , що також підтверджує обставиниобізнаності позивача під час шлюбу з відповідачем про порушення свого майнового права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник.

У судовому засіданні з пояснень сторін та свідків установлено, що позивач після розірвання шлюбу не приймав участі в утриманні квартири, не сплачував кошти за комунальні послуги та ремонтні роботи, проживав та був зареєстрований за іншою адресою. Зокрема, вказане не спростовано належними та допустимими доказами. Зазначене дає підстави суду дійти висновку, що позивач після розірвання шлюбу з відповідачем не вважав себе співвласником спірної квартири, оскільки не вчиняв жодних дій щодо її утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Отже, суд звертає увагу на те, що перебіг строку позовної давності почався у правовідносинах між сторонами по справі щодо поділу спільного майна подружжя більше 25 років до дня звернення до суду. Позивачем не було надано належних документів щодо переривання позовної давності, а тому суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, погоджується з доводами відповідача, що позивачем пропущена позовна давність, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на пропуск позивачем встановлених законом строків позовної давності.

Оскільки строком захищається тільки порушене право, а судом встановлено порушення права ОСОБА_1 , який мав право вимоги в порядку поділу спільного майна подружжя, однак відомостей про поважність причин пропуску строку давності позивач не надав, суд убачає необхідним відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, як самостійної підстави відмови в позові.

Враховуючи вищевикладене, ст. 5, 12-13, 76, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 січня 2024 року.

Суддя, - Белоконна І.В.