КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1270/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини.

27 червня 2023 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом повернення його сина ОСОБА_3 на територію України та проживання дитини з батьком без присутності матері до ухвалення у справі рішення, або шляхом встановлення безперешкодного доступу до його сина на території будь-якої держави перебування дитини та необмеженого спілкування із нею (спілкування при перебуванні у різних країнах за допомогою відеозв`язку, через месенджери та інші засоби комунікації кожен день протягом години) та зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування заяви зазначив, що з часу його звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини минуло півтора року, але рішення у справі відсутнє, відповідачка затягує розгляд справи, подає необґрунтовані позови про позбавлення його батьківських прав.

На теперішній час дитина незаконно вивезена за кордон та ймовірно перебуває на території Польщі. Відповідачка налаштовує дитину проти батька заради розірвання сімейних зв`язків та заволодіння подарованим дитині майном, здійснює по відношенню до сина і батька психологічне та моральне насилля. Їх почуття відповідачці байдужі, як і наслідки психологічного стану дитини, яка відчуває себе покинутою.

Позивач вказував, що він не знає з ким проживає його син і хто приймає участь у його вихованні окрім матері, а забезпечення позову шляхом періодичних побачень батька з дитиною у повній мірі відповідає заявленим ним позовним вимогам та спрямоване на недопущення втрати емоційного зв`язку з дитиною.

Запропоновані заходи забезпечення позову покликані гарантувати можливість реалізації пред`явлених позовних вимог (у разі їх задоволення), адже виконання рішення суду може стати взагалі неможливим у зв`язку із втратою безпосереднього емоційного контакту між батьком та сином. Неможливість спілкуватись із власною дитиною через блокування доступу до дитини з боку матері за умови тривалого судового розгляду, остаточно призведе до втрати психоемоційного контакту, що унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову.

На переконання позивача, не існує жодних негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення шляхом встановлення побачень батька з сином, а негативним наслідком від невжиття таких заходів є втрата емоційного зв`язку між батьком та сином і продовження психологічного та морального насилля з боку відповідачки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Визначено час спілкування ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник реальний спір щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, місце проживання якої було визначено з матір`ю, тому з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з неповнолітнім сином, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи, який може бути тривалим, та вирішення питання про визначення способів участі батька у вихованні дитини, застосування заходів забезпечення позову в спірних правовідносинах є виправданим.

Розглянувши запропоновані позивачем заходи забезпечення з урахуванням наявних обставин справи, суд вважав, що не може розцінюватись як захід забезпечення позову вимога позивача про повернення сина на територію України та його проживання із батьком без матері до ухвалення рішення у справі, оскільки дитина, яка вже досягла чотирнадцятирічного віку, самостійно обирає собі місце проживання, а з іншого боку такі вимоги не є способом забезпечення, а є самостійним способом захисту, тому ці вимоги можуть заявлятись та мають вирішуватись в окремому провадженні.

Вимога про зобов`язання відповідачки не чинити позивачу перешкод у спілкуванні та вихованні дитини є тотожною позовній вимозі, а тому її задоволення призведе до часткового вирішення спору по суті ухвалою суду про забезпечення позову, що є неприпустимим.

Не вбачав суд й за можливе задовольнити вимоги позивача про безперешкодний доступ до дитини і необмеженого спілкування із нею на території будь-якої країни за відсутності конкретних даних про адресу фактичного проживання дитини за кордоном та взагалі можливості позивача покидати територію України в період воєнного стану. Крім того, питання можливості зустрічі батька із дитиною на території інших держав не може бути вирішене виключно на підставі норм національного законодавства в межах забезпечення позову.

Разом з тим, суд вважав обґрунтованими вимоги позивача про надання йому можливості спілкування з дитиною методами телекомунікації. Застосування відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав відповідачки, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішення позову по суті спору. Враховуючи наведене, інтереси дитини, її вік, суд дійшов висновку, що спілкування батька з неповнолітнім сином буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту неповнолітньої дитини з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

На думку суду першої інстанції, у даній справи наявні підстави для визначення порядку спілкування батька із сином шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахування графіку та режиму дня дитини, адже хлопчик вже є підлітком і має власний графік життя, а для підтримання емоційного контакту такого графіку буде цілком достатньо.

Такий вид забезпечення позову є співмірним заходом забезпечення заявленого позову враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин, і не вирішить спір по суті, а лише забезпечить збереження відносин та емоційного контакту неповнолітньої дитини з її батьком, незважаючи на тривалість розгляду справи.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвокат Ярошенко О.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали районним судом не було враховано вимоги статей 149, 150 ЦПК України, а встановлені обставини не свідчать про те, що між сторонами виник реальний спір щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а вказують лише про те, що між сторонами раніше було вирішено спір щодо визначення місця проживання дитини.

Суд мав перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, однак запропоновані позивачем і вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не відповідають вимогам, заявленим у позовній заяві.

Позивачем не надано жодного доказу того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини.

Суд першої інстанції не обґрунтував належним чином необхідності застосування заходів забезпечення позову саме у спосіб, наведений в заяві, та можливість настання негативних наслідків для відповідачки у разі невжиття таких заходів.

Крім того, поза увагою суду залишився емоційний стан дитини, яка боїться позивача і не бажає з ним спілкуватися. Позивач вичиняв домашнє насилля по відношенню до його старшого брата та матері, до нього неодноразово застосовували заходи обмежувальних приписів. Позивач здійснює психологічний тиск на дитину, словесно ображає сина, використовує нецензурну лайку в присутності дитини, тому даний вид забезпечення позову суперечитиме її інтересам.

Також місцевий суд не з`ясував, чи є у відповідачки наявність можливості організувати спілкування дитини та батька за допомогою комп`ютерної техніки чи інших технічних пристроїв. З огляду на те, що наразі діє військовий стан на території України, а відповідачка сама утримує дитину, оскільки позивач злісно ухиляється від сплати аліментів з 2018 року, в матері відсутня можливість організувати спілкування дитини та позивача за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, та надані докази на їх підтвердження вказують на наявність обґрунтованих підстав, з якими закон пов`язує необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що подальша неможливість його спілкування з власною дитиною через блокування доступу до сина з боку матері остаточно призведе до втрати психоемоційного контакту із сином та, відповідно, унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. На даний час він не має жодної можливості спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні та, навіть, не має відомостей, де син перебуває, стан його здоров`я, місце навчання, умови утримання та осіб, з якими він наразі перебуває. При цьому, не існує жодних негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову, а саме шляхом встановлення побачень батька із сином.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 20 жовтня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06 грудня 2023 року з повідомленням учасників справи.

Розгляд справи 06 грудня 2023 року було відкладено на 24 січня 2024 року у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи та подання позивачем заяви про перенесення судового засідання на іншу дату.

Позивач надіслав до апеляційного суду засобами електронного зв`язку клопотання про зупинення апеляційного провадження та передачу справи № 755/20287/21 до суду касаційної інстанції, яке не підписане його електронним цифровим підписом.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення установлені в статті 183 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

За приписами частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки клопотання про зупинення апеляційного провадженняу справі надіслане засобами електронного зв`язку і відповідно до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» не підписане електронним підписом особи, яка його направила, колегія суддів залишила його без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 530/1727/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 530/89/18.

24 січня 2024 року уже через канцелярію апеляційного суду надійшло клопотання позивача про зупинення апеляційного провадження та передачу справи № 755/20287/21 до суду касаційної інстанції, мотивоване тим, що 07 серпня 2023 року Верховний Суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року, прийняту з такого процесуального питання, як залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав. У зв`язку з чим подальший розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року про забезпечення позову неможливий, а провадження підлягає зупиненню на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

Випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, визначені у частині першій статті 251 ЦПК України.

За змістом пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Тлумачення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України свідчить, що зупинення провадження відповідно до зазначеної норми можливе до вирішення саме іншої справи. Натомість виключається можливість зупинення провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зокрема в разі оскарження судових рішень в тій же справі.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», які містяться в абзаці 7 пункту 33 постанови № 2 від 12 червня 2009 року, підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі.

Таким чином зупинення провадження у справі відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України можливе до вирішення саме іншої справи, що розглядається, зокрема, в порядку цивільного судочинства, а перегляд в касаційному порядку даної справи з такого процесуального питання, як залишення без розгляду зустрічного позову, жодним чином не свідчить про обов`язок апеляційного суду зупинити провадження у цій же справі щодо розгляду питання про забезпечення первісного позову, внаслідок оскарження відповідного судового рішення суду апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що у випадку, встановленому пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України, провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 цього Кодексу).

Проте, відповідно до вимог статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Отже, клопотання позивача про зупинення апеляційного провадження у справі до завершення касаційного провадження у цій же справі та набрання законної сили постанови Верховного Суду за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року є безпідставним, оскільки зазначена постанова суду апеляційної інстанції, якою було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, набрала законної сили, а її перегляд в порядку Розділу V Глави 2 ЦПК України не робить неможливим розгляд питання щодо забезпечення первісного позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що призведе до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача й зупинення апеляційного провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач та представник відповідача - адвокат Ярошенко О.М. у день засідання подали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути до апеляційного суду у визначений час.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України»).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що судове засідання уже відкладалося 06 грудня 2023 року, а сторони належним чином повідомлені про судове засідання 24 січня 2024 року, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та строку її розгляду, а також заперечень відзиву на апеляційну скаргу, в яких позивач та відповідач чітко і однозначно визначили свої позиції щодо забезпечення позову у цій справі, на підставі статей 369, 372 ЦПК Україниухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, який не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що у справі, яка ним розглядається, ОСОБА_2 просить зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною за таким графіком: шість місяців на рік (місяць через місяць) за місцем проживання батька без присутності матері з можливістю відвідувати заклади культури, здійснювати прогулянки та подорожі.

Як вбачається матеріалів справи, сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2021 року у справі № 759/5336/19, яке набрало законної сили 11 серпня 2022 року, визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, однак на теперішній час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг 14 років, тому відповідно до вимог частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України самостійно (вільно) обирає собі місце проживання одним із батьків, які проживають окремо.

Згідно доданого до заяви про забезпечення позову листа Міністерства юстиції України від 12 травня 2023 року Міністерством юстиції Республіки Польща повідомлено про те, що згідно з даними польської системи електронного обліку населення PESEL заява на отримання номера PESEL для дитини була подана в місті Ополе.

Відповідно до наявного у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні дитини від 17 квітня 2023 року (протокол засідання Комісії від 12 квітня 2023 року № 5) не можливо об`єктивно дослідити питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини за місцем проживання під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини за місцем проживання, або після припинення дії воєнного стану в Україні.

Отже, як встановив районний суд, між сторонами виник реальний спір щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а розгляд справи триває півтора роки.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав, послався на те, що ОСОБА_1 свідомо перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною і не надає жодної інформації щодо сина та умови його проживання і потреб, що на переконання позивача може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів з дитиною, та, як наслідок, до неможливості виконання рішення суду у справі.

Суд встановив, що між сторонами існує спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною. Неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі проживає з матір`ю за межами України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову;

Судове рішення про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною спрямовано на збереження емоційного зв`язку дитини з батьком. Заходи ж забезпечення позову, що полягають у наданні позивачу можливості спілкування із неповнолітнім сином за допомогою будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини, спрямовані на сприяння забезпечення відновлення відносин та емоційного контакту дитини особисто з її батьком на час вирішення по суті спору щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною.

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції встановив, що між сторонами у справі склалися стосунки, які позбавляють можливості батька регулярно спілкуватися із сином.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Колегія суддів враховує, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту неповнолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з батьком.

Відтак, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з неповнолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від: 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20), 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21), 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 (провадження № 61-6056св22).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 06 грудня 2007 року).

Наведений захід забезпечення позову, який застосований судом до вирішення спору між сторонами по суті, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення первісного позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій, а інтереси дитини та права сторін на час постановлення оскаржуваної ухвали не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення для відповідача обов`язку щодо надання позивачу можливості спілкування із сином за допомогою будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини суперечитиме інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який боїться батька і не бажає з ним спілкуватися, адже позивач вичиняв домашнє насилля по відношенню до його старшого брата та матері, у зв`язку з чим до нього неодноразово застосовували заходи обмежувальних приписів, колегія суддів відхиляє.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 вчиняв саме по відношенню до свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заходи фізичного та психологічного впливу, а напружені і неприязні стосунки між батьками, а також події, які мали місце 05 вересня 2018 року за адресою їх спільного проживання у будинку АДРЕСА_1 , не можуть бути належною і пріоритетною підставою для повного позбавлення батька можливості спілкування із неповнолітнім сином, який перебуває разом з матір`ю за межами України, протягом усього часу розгляду цієї справи.

Крім того, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року у справі № 359/7771/18 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року у справі № 359/10231/18 про продовження зазначеного обмежувального припису, зокрема, було обмежено спілкування ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_4 , 2004 року народження,та ОСОБА_3 , 2008 року народження(як свідка /очевидця/ домашнього насильства), шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи тощо.

Колегія суддів також враховує, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень протягом розгляду судових спорів між батьками, саме по собі не свідчить про те, що періодичне спілкування батька із дитиною шляхом застосування доступних каналів телекомунікаційного зв`язку не буде відповідати інтересам дитини.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків з тих чи інших причин, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення батька права на участь у спілкуванні з дитиною.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода чи незгода дитини на спілкування з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така позиція не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання щодо спілкування батька з дитиною з огляду на те, що погляди дитини не завжди можуть відповідати її інтересам та можуть бути висловлені під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18 наголошено, що враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з матір`ю, яка чинить перешкоди в спілкування батька з дочкою, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків батька та дитини).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що «при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення».

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, відсутність обставин, які можуть безумовно обмежувати право на таке спілкування, а також, враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні і спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачки - матері неповнолітньої дитини до розгляду спору по суті надавати позивачу можливість спілкування з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

Такий захід забезпечення позову буде сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між батьком та дитиною, відповідатиме інтересам як батька, так і дитини, та зможе усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною. Відновлення відносин та емоційного контакту неповнолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17) та в ухвалі від 14 серпня 2023 року у справі № 757/21377/22-ц (провадження № 61-11087ск23).

Таким чином обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також взявши до уваги наведені позивачем обставини, дійшов обґрунтованого висновку, що така заява спрямована на забезпечення прав сторони у спорі та з урахуванням наявних ризиків запобігатиме утрудненню чи неможливості виконання рішення суду в майбутньому з огляду на те, що під час тривання судового процесу контакт дитини з кожним із батьків є необхідним та важливим.

Посилання апеляційної скарги на те, що районним судом не враховано суть та мету заходів забезпечення позову, а також не взято до уваги вимоги статей 149, 150 ЦПК України та ту обставину, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини вже було вирішено в судовому порядкуколегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

Спілкування ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку з урахуванням графіку та режиму дня дитини не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком.

З точки зору класифікації судових спорів стосовно виховання дитини як вимоги про визначення місця проживання дитини, так і вимоги про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі одного з батьків у спілкуванні та вихованні дитини належать до категорії спорів стосовно дитини у широкому розумінні, проте різняться за способом судового захисту.

Визначений судом порядок спілкування батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дитини з батьком може призвести до втрати емоційного контакту, що в свою чергу ускладнить чи зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення позову, оскільки може призвести до втрати емоційного контакту з дитиною.

Відповідачка та її представник не навели обґрунтованих доводів про те, що саме по собі спілкування дитини із її батьком може призвести до негативних наслідків для стану дитини.

Крім того, заходи забезпечення мають тимчасовий характер та діють до набрання рішенням у справі законної сили.

Отже, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.

Забезпечення позову шляхом надання можливості батьку спілкування з дитиною за допомогою доступних каналів телекомунікаційного зв`язку спір по суті не вирішує, оскільки позовними вимогами є: зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди позивачу брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначивши способи участі у вихованні та спілкуванні зі сином протягом шість місяців на рік (місяць через місяць) за місцем проживання батька без присутності матері, що є відмінним від застосованого судом заходу забезпечення позову.

В оцінці доводів апеляційної скарги та заперечень відзиву на неї колегією суддів враховано, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Таким чином низка доказів, які були долучені сторонами до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції та, на їх думку, мають значення для вирішення питання щодо наявності та/або відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, підлягають дослідженню і оцінці при вирішенні спору по суті, оскільки обґрунтованість позовних вимог перевіряється судом під час розгляду справи по суті і не має розглядатися при забезпеченні позову, що є тільки процесуальною дію (оперативним заходом), що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про часткове задоволення заяви позивача забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року про забезпечення позову у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній