Справа № 199/9567/23
(2/199/629/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

09.01.2024

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з позовом, в останньому заявлено наступну вимогу: стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 100 000,00 дол. США. Позов обґрунтований тим, що 01.09.2023 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким 01.09.2023 р. відповідач отримала від позивача позику в сумі 100 000,00 (сто тисяч) дол. США, що еквівалентно 3 656 000,00 (три мільйони шістсот п`ятдесят шість тисяч) гривень 00 копійок. Факт отримання грошей підтверджується розпискою про отримання коштів від 01.09.2023 р., яка є додатком до договору позики від 01.09.2023 р. Укладаючи договір (п. 3 договору), сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк до «20» жовтня 2023 року, при цьому повернення позики має бути здійснено однією сумою, втім, грошове зобов`язання з боку відповідача не виконано.

В окремо поданій суду заяві позивач просив суд про розгляд справи у його відсутності, просив суд позов задовольнити.

Відповідач подала суду окрему заяву, в якій повідомила про визнання позову повністю, просила суд про розгляд справи у її відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, 01.09.2023 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким 01.09.2023 р. відповідач отримала від позивача у власність 100 000,00 (сто тисяч) дол. США, що підтверджується відповідним письмовим договором (а.с. 7 8).

Факт отримання грошей підтверджується розпискою про отримання коштів від 01.09.2023 р., яка є додатком до договору позики від 01.09.2023 р. (а.с. 6).

Укладаючи договір (п. 3 договору), сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк до «20» жовтня 2023 року, при цьому повернення позики має бути здійснено однією сумою, втім, грошове зобов`язання з боку відповідача не виконано.

Позивач наголошує на порушенні його права власності та просить суд захистити порушене право у спосіб, визначений у судовому рішенні.

Відповідач позов визнала, про що надала письмову заяву.

Між учасниками даної справи виникли зобов`язальне правовідношення, (зазначене встановлено судом на підставі договору та виданої на його виконання письмової розписки позичальника про отримання позики), яке регулюються ст. 202, ч. 1 та ч. 2 ст. 524, ст. 526, ч. 1 ст. 527, 509, ст.ст. 599-601, 604-609, 1046, ч. 2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Досліджуючи письмові докази, договір та розписку від 01.09.2023 р., суддійшов до висновку, що письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору.

Суд встановив наявність між сторонами відносин з невиконання грошового зобов`язання та наявність у позивача оригіналувідповідної розписки на підтвердження укладення договору позики, які підтверджують, як факт виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, так і визнання відповідачем зобов`язання повернути ці кошти позикодавцеві (позивачу) у встановлений договором строк (20.10.2023 р.).

Грошове зобов`язання не виконано, що визнано відповідачем (а.с. 46).

Суд виходить з дійсності укладеного 01.09.2023 р. договору відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки в межах судового розгляду іншого не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Втім, з боку боржника було допущено порушення умов виконання зобов`язання, що призвело до утворення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку, що відповідач в порушення ст.ст. 530, 1049 ЦК України відступив від умов зобов`язання за договором від 01.09.2023р. в частині обов`язку повернення позикодавцеві такої ж суми грошей на зазначених в цьому договорі на умовах та в порядку, у зв`язку з чим він (тобто відповідач) прострочив виконання згідно ст. 612 цього Кодексу щодо повернення позивачу позики.

Ухвалюючи у даній справі рішення, суд також керується тим, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги.

Щодо визнання позову відповідачем, то відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, а також на те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб (ст. 16 ЦК України).

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч.ч. 1, 2 та п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати відносяться на рахунок відповідача, який повинен на користь позивача відшкодувати витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 13 420,00 грн. (а.с. 5).

Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 264, 265, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 (ста тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 13 420 (тринадцяти тисяч чотириста двадцяти) грн. 00 коп.

Дата складення повного судового рішення 19.01.2024 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї