Справа №639/432/22
Провадження №2/639/108/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Рубіжного С.О.,

за участю секретаря - Чубенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

31 січня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», подана її представником Мительського В.Л., ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 12006-139/07Р від 11.09.2007 року у розмірі 46 744,39 грн., що складається з 3% річних в поядку ст. 625 України - 14 277,82 грн., інфляційне збільшення в порядку ст. 625 ЦК України - 35 566,57 грн. та судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що 11.09.2007 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 12006-139/07Р, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 35 150,00 Доларів США для споживчих цілей.

11 вересня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №12006-139/07Р, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність прерд кредитором за виконання поному обсязі зобов`язань ОСОБА_3

19 грудня 2013 року Жовтневий районний суд м. Харкова позовні вимоги по справі №639/6947/13-ц ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 158497,75 грн. та судові витрати по 792,49 грн. з кожного.

23 серпня 2017 року Жовтневим районним судом було винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, якою замінено стягувача з ПАТ КБ «правекс-Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Проте станом на 20.01.2022 відповідачем належним чином не виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо сплати щомісячних внесків за кредитом та процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідно до відповіді ДВС зазначено, що виконавчі документ №639/6947/13-ц на виконанні служби не перебували, а отже ні в примусовому, ні в добровільному порядку відповідачами сума заборгованості не була погашена.

В зв`язку з викладеним позивач вимушений був звернутись з даним позовом.

Ухалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Призначено судове засідання.

07 серпня 2023 року на адресу суду від предстаника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лисенка А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволені позовної заяви ТОВ «ФУ «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Зазначає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки: позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би, про дійсну наявність вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 46 744, 39 грн та що заборгованість не є погашеною.

На підтвердження наявності невиконання рішення суду, відповідно й зобов`язань - надано розрахунок заборгованості. При цьому, до суду не надано виписку (рух коштів) по рахунку, яка б і свідчила про незмінний розмір заборгованості. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання господарські операції та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Позивачем фактично не підтверджено жодним належним та допустимим доказом наявність законної вимоги щодо прострочення виконання зобов`язань саме в розмірі 46 744, 39 грн, та що на вказану суму Позивач вправі нараховувати проценти за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п. 6 розділу IV Закону України "Про споживче кредитування" у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

У відповідності до п. 10.5 Кредитного договору - договір діє до повного виконання зобов`язань за ним.

На дату здійснення розрахунків та на дату подання позовної заяви - договір діяв, встановлений постановою Кабінету Міністрів України карантин не було завершено. Відповідно, з 01.03.2020 року діє заборона на нарахування пені, неустойки та інших платежів, пов`язаних із простроченням виконання споживачем своїх зобовязань.

Стаття 625 ЦК України регламентує нарахування боржникам відсотків у випадку прострочення виконання зобов`язань, тому зважаючи на тимчасовий мораторій щодо нарахування та стягнення пені, штрафів та інших платежів - задовольнити позовні вимоги не є можливим і законним. Так, в порядку ст. 625 за період з 01.03.2020 року до дати подання позовної заяви незаконно нараховано кошти в сумі: 8 990,90 - 3% річних, а також 32 213, 00 грн - інфляційних втрат.

Таким чином, нараховані Позивачем проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають стягненню з відповідача.

Положення законодавства дають право Кредитору на стягнення з Боржника інфляційних втрат та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, такі проценти Кредитор вправі стягувати виключно поряд із стягненням з Боржника суми заборгованості. Відсутність вимоги про стягнення основної суми заборгованості тягне за собою нікчемність заявлених вимог щодо стягнення інфляційних втрат та процентів за порушення виконання грошового зобов`язання. В обгрунтовування заперечень, посилається на правовий висновок Об`єднаної палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, в якій визначено, що (1) натуральним є зобов?язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов?язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов?язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов?язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача Козюков К.А., який діє на підставі довіреності від 08.02.2023 надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лисенко А.О. звернувся до сужду із заявою про розгляд справи без участі відповідача та його представника, просив відмовити у задоволені позову.

Відповідач ОСОБА_2 про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, відзив не надав.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 був укладений Кредитний договір № 12006-139/07Р, за яким банк надав відповідачу кредит в сумі 35 150,00 доларів США (а.с.7 -9).

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору,Кредит надається Позичальникові строком з «11» вересня 2007 р. до «11» вересня зі сплатою 12.49 (дванадцять цілих сорок дев`ять сотих) відсотків річних.

11 вересня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по Кредитному договору було укладено Договір поруки № 12006-139/07Р між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 , за яким останній прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його зобов`язань перед Кредитором за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань (а.с. 15)

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року у цивільній справі № 639/6947/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 158497,75 грн. та судові витрати по 792,49 грн. з кожного. (а.с. 16-17).

Рішення суду оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в якому відсутня інформація про оскарження в апеляційному та касаційному порядках.

31 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Правекс - Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами № 1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 12006-139/07Р від 11.09.2007 року укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 серпня 2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс - Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року по цивільній справі №639/6947/13-ц, 2/639/2204/2013 про стягнення солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Правекс Банк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 158 497 грн. 75 коп. та судових витрат по 792 грн.49 коп. з кожного. Ухвала набрала законної сили 19 вересня 2017 року. (а.с. 18-19).

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З копії листа управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 09 лютого 2021 року, (у відповідь на звернення від 06 квітня 2021 року) вбачається, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, що обліковуються по м. Харків та Харківській області, встановлено, що виконавчий лист №639/6947/13-ц виданий Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» на примусовому виконанні у відділах державної виконавчої служби у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не перебував та не перебуває. (а.с.20).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 759/15639/13-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн, тобто вимога ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання, оскільки вказана обставина не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), оскільки апеляційний суд врахував такий висновок, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до помилкового тлумачення заявником змісту цієї постанови.

Також висновку дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верхованого Суду від 28.09.2021 у справів №759/4755/19.

Суд зазначає, що правовідносини у цій справі, які існують між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є аналогічними правовідносинам у справі 759/4755/19, в якій суд касаційної інстанції надав правову оцінку щодо врахування висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц при вирішенні цього спору.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання не має правового значення.

Враховуючи, що право первісного кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором захищено в судовому порядку, то зобов`язання не є натуральним, тому суд вважає вимоги про стягнення сум за ст.. 625 ЦК України обґрунтованими.

Також суд вважає безпідставними посилання представника відповідача, що зобов`язання між сторонами має натуральний характер і кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Натуральними є ті зобов`язання, стосовно яких втрачена можливість судового захисту кредитором у зв`язку із спливом строку позовної давності. Оскільки основна вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором вже захищена судом у рішенні суду, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним. При цьому представник відповідача вириває з контексту висновок щодо застосування ст.625 ЦК України, наведений у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Навпаки у даній постанові констатовано, що "…зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК); законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час простроченння, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим; інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України…».

Відно із ч.ч. 1.2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Посилання представника відповідача на п. 6 розділу IV Закону України "Про споживче кредитування", відповідно до якого споживач в разі допущення прострочення виконання зобовязання звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц визначено, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Розмір заборгованості в даному випадку вже встановлений судовим рішенням по справі №639/6947/13-ц, яке набрало законної сили, та складає 158 497,75 грн..

Суд також відхиляє доводи сторони відповідача, що позивачем не надано доказів незмінної заборгованості, оскільки в силу ст. 81 ЦПК України, останнім не надано доказу сплати заборгованості, стягнутої рішенням суду, як на користь первісного кредитора так і на користь нового кредитора.

Проте перевіряючи розрахунок нарахованих сум, суд не в повні мірі погоджується з ним та частково враховує заперечення сторони відповідача щодо задавненої вимоги.

Визначаючи період нарахування санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач вказує, що пред`являє позовні вимоги в межах трирічного строку позовної давності з 20.01.2019 року по 31.01.2022 року, незважаючи на те, що позов пред`явлений, відповідно до дати оформлення поштового відправлення 26.01.2019 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку з 20.01.2019 по 20.01.2022 - 3% річних із суми боргу в межах обраного позивачем трирічного періоду становить 14 277,82 грн., інфляційне збільшення боргу - 32 566,57,25 грн.

Проте судом здійснено перерахунок, відповідно до звернення позивачем до суду, а саме з 01.02.2019 по 31.01.2022. Загальний розмір індексу інфляції складає 119,4 %. Тому інфляційне збільшення складає - 30 748,57 = 158 497,75 х119,4/100-158 497,75.

Три проценти річних:

з 26.01.2019 по 31.12.2029 158 497,75х3% х 340:365:100 = 4 429,25;

з 01.01.2020 по 31.12.2020 158 497,75 х 3% х 366:366:100 = 4 754,93;

з 01.01.2021 по 20.01.2022 158 497,75 х 3% х 385:365:100 = 5 015,48,

всього 3 % річних - 14 199,66 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарнатія» в порядку ст.. 625 ЦК України, є частково обґрунтованими в загальному розмірі 44 948,23 грн., які підлягають стягненню з відповідачів, як солідарних боржників за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги на 96,16 % від заявлених в позові, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2 385,68 грн., тобто по 1192,84 грн. - з кожного окремо.

В іншій частині суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 264, 265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість у розмірі 44948 (сорок чотири тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 23 копійки, яка склдається з 3% річних в розмірі 14199,66 грн. за період з 26.01.2019 по 20.01.2022 та інфляційних втрат в розімірі 30748,57 грн. за період з лютого 2019 по січень 2022 року включно.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1192 (одна тисяча сто дев`яносто дві) гривні 84 копійки - з кожного окремо.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування учасників справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Ігоря Сікорського, буд. 8, поверх 6.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОКПП: НОМЕР_2 , остання відома адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 22.01.2024

Суддя С.О. Рубіжний