КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1695/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене в складі судді Бусик О.Л. 22 червня 2023 року в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив забезпечити виконання норм прямої дії Конституції України, визнати невчинення відповідачем імперативно встановлених обов`язків про негайне здійснення заходів щодо негайного припинення порушень конституційних прав звільнених офіцерів на особисте житло, а також визнати, що заборонена законодавством непряма дискримінація громадянина похилого віку щодо забезпечення права володіння відповідним майном мала місце, доказ про їх відсутність покласти на відповідача; покласти цивільну відповідальність за завдання шкоди на Офіс Генерального прокурора за визнанням постановою від 10 липня 2018 року заступника Генерального прокурора України неефективності ведення досудового розслідування та надмірну більш 7 років тривалість кримінального провадження, в якому позивач є потерпілою особою, що призвело до порушення його права на отримання житла в трьохмісячний строк та наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями і бездіяльністю відповідача та заподіянням шкоди позивачу; стягнути з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь позивача на відшкодування завданої шкоди незаконними діями (бездіяльністю) прокуратури: матеріальну шкоду в розмірі вартості неотриманої двокімнатної квартири 2 810 747 грн., моральну шкоду в розмірі 700000 грн., зобов`язати Державну казначейську службу України перерахувати зазначені кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 ; виконати вимоги норми прямої дії Конституції України про обов`язок суду встановити судовий контроль за виконанням судового рішення; врахувати правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду; в порядку ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу про порушення законодавства та невиконання судових рішень, що набрали законної сили, в діяльності Офісу Генерального прокурора.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_1 , полковник Збройних Сил у відставці, був звільнений в запас 20 жовтня 1990 року з Сумського обласного військового комісаріату у м. Суми у зв`язку зі скороченням штатів без надання у власність житла, яке повинен був надати виконком Сумської міської ради протягом трьох місяців та протиправно не надає впродовж 30 років до цього часу. З цього приводу він неодноразово звертався до голови Сумської міської ради та її виконкому. За заявою ОСОБА_1 прокуратурою Сумської області внесено відомості до ЄРДР № 0000030 від 06 травня 2014 року та розпочато досудове розслідування за невиконання вимог чинного законодавства та ненадання звільненому зі ЗС полковнику ОСОБА_1 в особисту власність житла та вчинення злочину посадовими особами Сумської міської ради та її виконавчого комітету, що продовжується по цей час.

Постановою першого заступника Генерального прокурора від 10 липня 2018 року встановлено, що досудове розслідування в зазначеному кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами, і протягом указаного періоду слідство проводиться неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, доручено здійснення досудового розслідування СВ ГУНП в Полтавській області.

Вказував, що постанова від 10 липня 2018 року в частині передачі здійснення досудового розслідування до СВ ГУНП в Полтавській області була прийнята з порушенням законодавства, в тому числі щодо територіальної підслідності. В даному випадку місце досудового розслідування кримінального провадження протиправно поза меж, встановлених ст. 19 Конституції України та ч. 5 ст. 36 КПК України, визначено з порушенням правил підслідності, а також у спосіб, не передбачений ч. 5 ст. 36 КПК, без підстав, передбачених ст. 218 КПК, та з незастосуванням Офісом Генерального прокурора постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року. Наведене свідчить про рішення і дії Генеральної прокуратури поза межами наданих їй процесуальним законом та ст. 19 Конституції України повноважень. На його неодноразові клопотання відповідно до ст. 220 КПК України особисто до всіх Генеральних прокурорів України, починаючи з 2018 року, про скасування постанови від 10 липня 2018 року, жодної відповіді не надано, звернення на «гарячу лінію» залишені без реагування, постанова не скасована на даний час, що унеможливлює відновлення порушених конституційних прав ОСОБА_1 на житло, не виконано основний обов`язок правоохоронного органу - негайне припинення порушення прав і свобод громадян. Таким чином, бездіяльність Офісу Генерального прокурора України свідчить про невиконання повноважень та бездіяльність у досудовому розслідуванні, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, що зобов`язані вчинити за законом, а також неприйняття процесуального рішення у формі вмотивованої постанови за ст. 220 КПК у встановлений триденний строк.

Вказував, що Офіс Генерального прокурора протиправно не виконує судові рішення, які набрали законної сили: ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року та 29 жовтня 2020 року, якими задоволено скарги ОСОБА_1 та зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України розглянути клопотання ОСОБА_1 .

Вказував, що протиправне невиконання прокуратурою вимог чинного законодавства, зокрема ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі № 761/34909/17 щодо негайного припинення порушень органом місцевого самоврядування, а також не усунення порушень територіальної підслідності та невжиття заходів на відновлення конституційного права на отримання у власність житла, призвело до протиправної неефективності досудового розслідування та надмірної його тривалості.

Таке порушення відповідачем завдань кримінального провадження, невиконання судових рішень завдало позивачу матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода полягає в незабезпеченні його конституційних прав на отримання житла внаслідок невиконання основного обов`язку правоохоронного органу щодо негайного припинення порушень посадовими особами виконкому м. Суми та відновлення конституційного права ОСОБА_1 на житло в розмірі вартості такого житла. Крім того, ненадання в особисту власність житла, надмірна тривалість неефективного досудового розслідування кримінального провадження, уникнення винними особами покарання призвели до спричинення йому моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування та місцевого самоврядування виконувати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати щоденну звичайну діяльність, перебуванням у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винні особи уникли відповідальності, а поновлення його конституційних прав на житло не відбулося.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, виконати вимоги ст. 129-1 Конституції України та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення; в порядку ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу про порушення законодавства та невиконання судових рішень, що набрали законної сили в діяльності Офісу Генерального прокурора неналежного виконання професійних обов`язків посадових осіб та встановити строк для надання відповіді, необхідного для їх виконання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на порушення судом першої інстанції процесуальних строків розгляду справи, яка розглядалася більше двох років.

Зазначив, що інтереси відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції представляв Кутепов О.Є. , особа якого не встановлена за ст. 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», протиправно допущений у справі за відсутності підтвердження повноважень. Наявна в матеріалах справи довіреність прокурора не відображена в системі електронного суду і неналежним чином долучена до справи. Відповідно до ст. 131-2 Конституції України, з 01 січня 2020 року виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Ухвалою від 09 червня 2020 року Верховний Суд в справі № 917/751/19 наголосив, що надання довіреності представнику саме по собі виключає самопредставництво юридичної особи.

Вважав, що відзив прокурора наданий без додатків, в тому числі щодо доказів представництва, тому відповідно до ст. 183 ЦПК України суд не виконав обов`язку повернути його відповідачу без розгляду.

Зауважував, що в рішенні не досліджено постанову заступника Генерального прокурора України від 10 липня 2018 року, якою встановлено неефективність ведення досудового розслідування та надмірну тривалість кримінального провадження, а також наведені в позові численні правові висновки Верховного Суду, які зобов`язаний був врахувати суд. Саме не скасована постанова від 10 липня 2018 року в частині протиправної зміни територіальної підслідності не дозволяє поновити досудове розслідування та змусити виконавчий комітет Сумської міської ради виконати встановлений обов`язок надати позивачу в особисту власність житло, в зв`язку з чим єдиним способом поновити права позивача є саме відшкодування шкоди, завданої таким порушенням.

Вважав, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не уповноважений державою надавати компенсацію військовослужбовцям за належне їм для отримання жиле приміщення, свідчать про протиправне зловживання владою та можуть містити ознаки злочину, передбаченого ст. 364 КК України.

Вказував, що судом першої інстанції не встановлено порушення прав позивача, спричинених неефективністю та надмірною тривалістю кримінального провадження від 06 травня 2014 року, не дотримано вимог ст. 2 ЦПК України, не забезпечено ефективного захисту від триваючих протягом 33 років порушень, а також не відновлено конституційного права полковника у відставці ОСОБА_1 на житло.

Вказував, що обставини, встановлені судом першої інстанції, не відповідають вимогам чинного законодавства та викладеним у прецедентних рішеннях ЄСПЛ, Конституційного Суду України, висновкам Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах, зокрема в рішенні ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», в якому вказано, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Зазначив, що відповідно до п. 30 рішення ЄСПЛ в справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються, щоб засвідчити, що сторони заслухані, та щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. При цьому вживання та застосування такого поняття як «надмірне моральне знущання», згідно неодноразових висновків ЄСПЛ, кваліфікується як моральні катування та порушення ст. 3 Конвенції.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 травня 2020 року про те, що підставою для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду є неефективність ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою особою; правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року про те, що протиправність дій та рішень відповідача презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Посилався на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про компенсацію шкоди, спричиненої надмірною тривалістю кримінального провадження, за доведеним фактом надмірної тривалості досудового розслідування, чим позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди, з обґрунтуванням її розміру (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року).

Вказував, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема моральної, за порушення прав людини, є одним із ефективних засобів юридичного захисту, і сама лише констатація в судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним, особливо якщо шкоду позивачу заподіяно.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 про те, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та принижень.

Наголошував, що в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади, а протиправність його дій та рішень презюмується, і обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 28 січня 2018 року про розмір моральної шкоди 500000 грн. з урахуванням принципу розумності та справедливості, та з відхиленням посилання позивача на те, що такий розмір моральної шкоди може призвести до збагачення потерпілої особи.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 серпня 2019 року в справі № 823/782/16 про те, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, має на меті компенсацію потерпілому завданих збитків, запобігання вчиненню суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання функцій, спрямованих на захист прав і інтересів людини.

Вказував, що згідно висновку Верховного Суду в постанові від 04 листопада 2020 року в справі № 201/7621/17, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо, відповідно держава порушила вимоги ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зауважував, що порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави, і відповідач жодним доказом не спростував, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності відповідача та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Таку компенсацію завданої шкоди потерпілому за неотримане за 33 роки у власність житло в зв`язку з порушеннями органом досудового розслідування Офісом Генерального прокурора та невиконанням імперативних вимог чинного законодавства, що призвело до неефективності ведення досудового розслідування та надмірної тривалості кримінального провадження, спричинило «надмірне моральне знущання», що згідно висновків ЄСПЛ, кваліфікується як моральні катування та порушення ст. 3 Конвенції, судом не стягнуто, чим не виконано завдання суду щодо справедливості та надання ефективного захисту, оскільки за висновком Конституційного Суду, справедливим і ефективним повинен бути як судовий процес, такі результат судочинства.

Від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Повідомляв, що згідно ч. 5 ст. 36 КПК України в редакції, чинній в момент прийняття постанови від 10 липня 2018 року, Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, в тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування. Проте визначення підслідності прокурором і доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування не можуть ототожнюватися, зважаючи на різну правову природу підстав для прийняття таких рішень. Реалізація Генеральним прокурором чи його заступником повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, об`єктивно не зв`язана обов`язком дотримання положень ст. 218 КПК України щодо територіальної підслідності.

Вказував, що не ґрунтуються на положеннях закону доводи апеляційної скарги доводи позивача щодо нездійснення розгляду поданих ним до Генеральної прокуратури України звернень (клопотань) № 08/43 від 30 серпня 2018 року з дотриманням вимог ст. 220 КПК України. Розгляд клопотання учасника кримінального провадження будь-яким іншим прокурором, ніж той, що визначений рішенням керівника відповідного органу прокуратури як процесуальний керівник, призводить до порушення правових приписів і є проявом втручання у його діяльність. ОСОБА_1 подано клопотання 30 серпня 2018 року, яке ні за змістом, ані за суб`єктом, до якого воно адресоване, не могло бути вирішене по суті, оскільки не підлягало розгляду в порядку кримінального процесуального законодавства, і було розглянуто Генеральною прокуратурою України в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», про що повідомлено заявника в даній справі. Разом із тим, моніторингом ЄРДР установлено, що 29 грудня 2018 року слідчим за результатами досудового розслідування прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 000030 в зв`язку з відсутністю в діянні особи складу кримінального правопорушення, дана постанова не скасовувалась, є чинною та підлягає обов`язковому виконанню. В зв`язку з тим, що процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні забезпечувалось прокурорами прокуратури Полтавської області, Офіс Генерального прокурора не володіє інформацією про факти подання потерпілим скарг щодо законності та обґрунтованості закриття кримінального провадження.

Посилався на необґрунтованість доводів скаржника щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність неправомірних дій органу, наявність шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тобто ОСОБА_1 як позивач повинен був надати докази на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади та докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Зважаючи на викладене, бездіяльність службових чи посадових осіб Офісу Генерального прокурора щодо неналежного, на думку скаржника, здійснення досудового розслідування кримінального провадження, як одного зі складових цивільної відповідальності, повинна бути доведена, тобто підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 720/454/16-ц).

Наголошував, що будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди позивачем не надано, поряд з тим, здійснено посилання на бездіяльність працівників прокуратури, що встановлено ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року та від 29 жовтня 2020 року. Однак, реалізація ним права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею саме по собі не свідчить про незаконність прийняття рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Такі ухвали підтверджують лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством. Надмірна тривалість досудового розслідування не є по суті бездіяльністю органу досудового розслідування, а лише свідчить про незгоду позивача зі строками розслідування відповідного кримінального провадження. Зі змісту ухвал суду, винесених в межах КПК України, не вбачається встановлення вчинення відповідачем в справі неправомірних дій (бездіяльності) відносно позивача. Отже, сам по собі факт, що ухвалами суду задоволено скарги ОСОБА_1 та зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України вчинити певні дії, не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю працівників прокуратури та настанням шкоди.

Вважав необґрунтованими доводи позивача щодо наявності підстав для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі вартості неотриманої двокімнатної квартири, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, що неефективність досудового розслідування не є підставою для покладення цивільно-правової відповідальності саме на Офіс Генерального прокурора, з огляду на функції прокуратури. Крім того, відсутність доведення факту заподіяння збитків у заявленому розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між цими діями виключає наявність цивільно-правової відповідальності як другого та третього елементу наявності підстав для відшкодування шкоди.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив не брати до уваги відзив представника відповідача, вирішивши справу за наявними матеріалами та задовольнити позов по суті.

Посилався на те, що відзив надійшов йому з порушенням вимог ст. 178, 360 ЦПК України, оскільки відзив надано без додатків і він не містить докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи; довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача; жодного посилання на відповідні докази і норми права. Також всупереч ст. 360 ЦПК України та ухвали суду від 05 вересня 2023 року, якою визначено строк тривалістю 5 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу, представник відповідача порушив строк подачі відзиву і не надав клопотання про поновлення цього строку.

Оцінюючи доводи позивача щодо подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу з порушенням вимог ст. 178, 360 ЦПК України, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею ст. 178 ЦПК України встановлено вимоги до відзиву на позовну заяву, які в редакції, чинній станом на час подання відзиву на апеляційну скаргу, не поширювалися на відзив на апеляційну скаргу, відтак посилання позивача на недотримання цієї статті відповідачем є безпідставними.

Відповідно до ст. 360 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час подання відзиву на апеляційну скаргу) учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відзив на апеляційну скаргу має містити: 1) найменування суду апеляційної інстанції; 2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; 4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу; 5) перелік матеріалів, що додаються. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Вказаним вимогам закону відзив Офісу Генерального прокурора на апеляційну скаргу відповідає. У відзиві викладено обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги і долучено докази надіслання відзиву сторонам у справі як на електронну пошту, так і засобами поштового зв`язку (а. с. 90 - 91 т. 5).

Відзив на апеляційну скаргу не містить інших додатків, крім доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а відтак позивачу не повинно було надходити разом з відзивом на апеляційну скаргу будь-яких інших документів.

Відзив на апеляційну скаргу підписано представником відповідача Одуденко В.В., на підтвердження повноважень якої було надано: копію довіреності Офісу Генерального прокурора від 23 червня 2021 року; копію наказу від 15 червня 2021 року № 951ц про призначення Одуденко В.В. на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, копію наказу Генерального прокурора від 27 липня 2020 року № 336 про затвердження положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора (а. с. 210 - 215 т. 1)

Крім того, відповідачем було дотримано встановлений судом п`ятиденний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги ним отримано 15 вересня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 74 т. 5), а відзив на апеляційну скаргу подано засобами поштового зв`язку 18 вересня 2023 року (а. с. 92 т. 5).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позивачем вимог.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено, що фактом надмірності тривалості досудового розслідування позивачу було завдано майнової та моральної шкоди, та необґрунтовано її розмір.

Щодо вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 2 891 626,70 грн. як компенсації за неотримане житло, суд першої інстанції зазначив, що Офіс Генерального прокурора не уповноважений державою надавати компенсацію військовослужбовцям за належне їм для отримання жиле приміщення, відтак покладення на відповідача такої відповідальності є безпідставним, а посилання позивача на те, що саме внаслідок надмірно тривалого та неефективного ведення досудового розслідування, контроль за яким покладено на відповідача, йому спричинена майнова шкода, яка полягає у компенсації неотриманого житла, не заслуговують на увагу, оскільки неефективність, на думку позивача, досудового розслідування, не є підставою для покладення цивільно-правової відповідальності саме на Офіс Генерального прокурора.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений в запас 20 жовтня 1990 року з Сумського обласного військового комісаріату у м. Суми у зв`язку із скороченням штатів.

На час розгляду справи житлом не забезпечений.

06 травня 2014 року за заявами ОСОБА_1 прокуратурою м. Суми до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення № 0000030 та розпочато кримінальне провадження за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено здійснювати слідчому відділу Сумського ВМ УМВС України у Сумській області, у подальшому досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим відділом прокуратури Сумської області та слідчим відділом Головного управління національної поліції в Сумській області, а процесуальне керівництво здійснювалось прокуратурою Сумської області.

Надалі процесуальними керівниками у кримінальному провадженні визначалась підслідність у цьому кримінальному провадженні за Сумським міським відділом УМВС України в Сумській області, Сумським відділом поліції ГУНП в Сумській області, слідчим управлінням ГУНП у Сумській області.

Постановою першого заступника генерального прокурора Сторожука Д. А. від 10 липня 2018 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадження № 0000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України доручено СВ ГУНП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурі Полтавської області.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року в справі № 757/53945/18-к за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Генеральної прокуратури України та зобов`язання вчинити дії скаргу задоволено, зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України виконати вимоги ст. 220 КПК України та розглянути клопотання ОСОБА_1 за вих. №08/43 від 30 серпня 2018 року в рамках кримінального провадження № 000030 від 06 травня 2014 року. Судом встановлено, що ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № 000030 звернувся до посадових осіб Генеральної прокуратури України з клопотанням за вих. № 08/43 від 30 серпня 2018 року, відповіді на зазначене клопотання не отримав (а. с. 235 - 235а т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року в справі № 757/48802/18-к за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, що полягає у нерозгляді клопотання від 30 серпня 2018 року вих. № 08/43 у кримінальному провадженні № 0000030 від 06 травня 2014 року скаргу задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, якими здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000030 від 06 травня 2014 року, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 30 серпня 2018 року вих. № 08/43 в рамках кримінального провадження № 0000030 від 06 травня 2014 року в порядку та строк, передбачений ст. 220 КПК України з винесенням процесуального рішення, про результати розгляду клопотання проінформувати заявника та суд відповідно до ст. 220 КПК України. Судом встановлено, що станом на день звернення зі скаргою та станом на день її розгляду слідчому судді не надано відомості щодо розгляду вказаного клопотання, з чого вбачається бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у нерозгляді клопотання заявника (а. с. 202 - 204 т. 2).

На а. с. 205 - 209, 226 - 230, 232в - 233а, 235б - 239 т. 2 знаходяться копії клопотань № 03/42 від 23 березня 2020 року, № 04/42 від 23 квітня 2020 року, № 11/28 від 20 листопада 2019 року, № 12/11 від 12 грудня 2019 року на ім`я Генерального прокурора України, згідно яких ОСОБА_1 просив виконати ухвалу від 28 січня 2019 року Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/53945/18-к, виконати ст. 220 КПК та розглянути всі надані ним клопотання як потерпілого про здійснення процесуальної дії щодо скасування постанови від 10 липня 2018 року про доручення здійснення досудового розслідування ГУ ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №0000030, яке вже здійснювало СУ ГУНП в Сумській області, скасувати постанову від 10 липня 2018 року та повернути матеріали кримінального провадження № 0000030 від 06 травня 2014 року до СУ ГУНП в Сумській області, як належного за ст. 218 КПК України органу досудового розслідування, вжити заходи на усунення наведених порушень за всіма 11 клопотаннями, в тому числі щодо підслідності та підстав умисного невиконання прокурором Сумської області вимог ст. 19, 60 Конституції України, провести перевірку дотримання законності в діяльності прокурорів прокуратури Сумської області та їх відповідність займаним посадам.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 квітня 2023 року в справі № 591/2583/21

провадження № 61-10992св22).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши вищевказані норми права, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Апеляційний суд не може погодитись з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що прокуратура України не виконала завдання кримінального провадження - захист потерпілого від кримінальних правопорушень, охорону прав, свобод та законних інтересів громадян, не вжила жодних заходів щодо поновлення законності, конституційних прав потерпілого та встановлення підстав для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб місцевого самоврядування, що призвело до надмірної тривалості та неефективності досудового розслідування.

Апеляційний суд враховує, що постановою заступника Генерального прокурора України Сторожука Д.А. від 10 липня 2018 року було встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами: СВ Сумського ВМ УМВС України в Сумській області, СВ прокуратури Сумської області та з 15 листопада 2016 року - СУ ГУНП в Сумській області, протягом указаного період слідство проводилося неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, і з метою швидкого та повного розслідування обставин кримінальних правопорушень здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України доручено СВ ГУНП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурі Полтавської області на підставі ст. 36, 110, 218 КПК України.

Доводи апеляційної скарги, що доручення здійснення досудового розслідування СВ ГУНП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурі Полтавської області здійснено з порушенням ч. 5 ст. 36, ст. 110, 218 КПК України, є протиправним, з невиконанням Генеральною прокуратурою постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі № 761/34909/17, та з нескасуванням незаконної постанови Генеральної прокуратури України від 10 липня 2018 року, і що наявність незаконної та необґрунтованої постанови від 10 липня 2018 року в частині порушення імперативних вимог ст. 218 КПК України щодо територіальної підслідності унеможливлює відновлення конституційних прав звільнених офіцерів на особисте житло, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки апеляційний суд при розгляді даної цивільної справи не вправі надавати оцінку законності процесуальних рішень, ухвалених в порядку кримінального судочинства та чинних на час розгляду справи.

У рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18 (провадження № 11-485апп19), постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 404/1844/23 (провадження № 61-13166св23) викладено висновок про те, що оскарження дій чи бездіяльності органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, має відбуватися виключно за правилами, встановленими КПК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого чи прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року в справі № 757/53945/18-к та від 29 жовтня 2020 року в справі № 757/48802/18-к, котрими зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, якими здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000030 від 06 травня 2014 року, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 30 серпня 2018 року вих. № 08/43 в рамках кримінального провадження № 0000030 та в рамках кримінального провадження № 000030 від 06 травня 2014 року в порядку та строк, передбачений ст. 220 КПК України з винесенням процесуального рішення, про результати розгляду клопотання проінформувати заявника та суд відповідно до ст. 220 КПК України, оскарженню не підлягали.

Також апеляційний суд приймає до уваги доводи відзиву Офісу Генерального прокурора на апеляційну скаргу, що визначений у ст. 220 КПК України обов`язок розглянути клопотання сторони захисту, потерпілого, особи, права та свободи якої обмежуються під час досудового розслідування, стосуються не будь-якого прокурора, у розумінні ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», а лише прокурора, який є процесуальним керівником у конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання у яку осіб, що не мають на те законних повноважень, заборонено.

Таким чином, розгляд клопотання учасника кримінального провадження № 000030 будь-яким іншим прокурором, ніж той, що визначений рішенням керівника відповідного органу прокуратури як процесуальний керівник, призводить до порушення зазначених правових приписів і є проявом втручання в його діяльність.

Згідно постанови першого заступника генерального прокурора Сторожука Д. А. від 10 липня 2018 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадження № 0000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України доручено СВ ГУНП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурі Полтавської області.

Отже, оскільки ОСОБА_1 30 серпня 2018 року подано клопотання, яке за суб`єктом, до якого воно адресоване, не могло бути вирішено по суті, та не підлягало розгляду в порядку кримінального процесуального законодавства, Генеральна прокуратура України розглянула його в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», про що повідомлено заявника - скаржника у даній справі.

Наведені обставини підтверджуються наявними в справі доказами, зокрема, в клопотанні № 11/28 від 20 листопада 2019 року самим ОСОБА_1 зазначено, що 01 жовтня 2019 року він отримав відповідь Генеральної прокуратури України від 26 вересня 2019 року № 04/2/2-р-19 від начальника першого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення про направлення матеріалів для перевірки доводів, викладених у клопотаннях, які необхідно провести згідно з вимогами чинного законодавства, прокуратурам Полтавської та Сумської області (а. с. 233 т. 2).

В клопотанні № 12/11 від 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 зазначив, що 09 грудня 2019 року він отримав відповідь від 03 грудня 2019 року заступника начальника Департаменту начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, в якій зазначено, що постановою першого заступника Генерального прокурора України Сторожука Д.Л. від 10 липня 2018 року досудове розслідування кримінального провадження № 000030 від 06 травня 2014 року доручено СУ ГУНП в Полтавській області в межах повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, згадані постанови не підлягають оскарженню під час досудового розслідування, однак скарги на них (до слідчого судді) відповідно до ч. 2 ст. 303 КПК України можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно ст. 314 - 316 КПК України (а. с. 236 т. 2).

Відтак, доводи апеляційної скарги, що відповідачем не було виконано судові рішення, які набрали законної сили, а саме ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року в справі № 757/53945/18-к та від 29 жовтня 2020 року в справі № 757/48802/18-к, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо невиконання Офісом Генерального прокурора постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі № 761/34909/17, що, на думку ОСОБА_1 , є злочином, з огляду на те, що Верховним Судом прийнято судове рішення у іншій справі з іншим складом учасників, і даним рішенням не було покладено на Офіс Генерального прокурора будь-яких обов`язків щодо кримінального провадження № 000030 від 06 травня 2014 року.

Апеляційним судом також перевірено доводи Офісу Генерального прокурора у відзиві на апеляційну скаргу, що здійснення відповідним керівником прокуратури повноважень щодо перевірки законності прийнятих рішень у кримінальному провадженні може відбуватися лише у кримінальних провадженнях, у яких не прийнято рішень про закінчення досудового розслідування, передбачених ст. 283 КПК України, і що 29 грудня 2018 року слідчим за результатами досудового розслідування прийнято рішення про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діянні особи складу кримінального правопорушення, і наразі вказана постанова про закриття кримінального провадження не скасовувалась, є чинною та підлягає обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується відповідно до ч. 7 ст. 110 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Дійсно, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що позивачем ОСОБА_1 оскаржувалась в судовому порядку постанова слідчого ГУ НП в Полтавській області Болтнєвої М.О. від 29 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження № 000030 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 382 КК України.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 12 квітня 2021 року в справі № 554/2048/21, залишеною в даній частині без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, за скаргою ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження встановлено, що постановою слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області капітана поліції Болтнєвої М.О. кримінальне провадження № 0000030 від 06 травня 2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.2 ст. 382 КК України закрите, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (веб-адреса рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/96219603).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в рамках апеляційного перегляду вказаної ухвали та перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 встановлено також, що перший заступник Генерального прокурора України Сторожук Д.А., у відповідності до наведених вимог закону, своєю постановою від 10 липня 2018 року доручив здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000030 слідчому управлінню ГУ НП в Полтавській області, отже, відсутні підстави стверджувати про порушення підслідності цього кримінального провадження (веб-адреса рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/97160657).

Відповідно до ст. 43, 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом із тим, всупереч наведених вимог закону, ОСОБА_1 не було повідомлено суду обставин, які мають значення для справи і про наявність яких він був достеменно обізнаний, а саме про закриття кримінальне провадження № 0000030 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Отже, після прийняття постанови про доручення здійснення досудового розслідування від 10 липня 2018 року кримінальне провадження № 0000030 від 06 травня 2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.2 ст. 382 КК України, було завершене 29 грудня 2018 року та зроблено висновок про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо надмірної більш ніж семи років тривалості досудового розслідування, і що така надмірна тривалість кримінального провадження, невиконання Офісом Генерального прокурора імперативних вимог чинного законодавства та судових рішень, що набрали законної сили, призвели до порушення права позивача на першочергове отримання житла.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд також відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що саме нескасована постанова від 10 липня 2018 року в частині протиправної зміни територіальної підслідності не дозволяє поновити досудове розслідування та змусити виконавчий комітет Сумської міської ради виконати обов`язок надання позивачу в особисту власність житла, в зв`язку з чим відшкодування шкоди, завданої таким порушенням, є єдиним способом захисту його права.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований.

Крім того, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про те, що позивачем не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи, що судом не встановлено всіх складових деліктної відповідальності відповідача, а кримінальне провадження № 0000030 від 06 травня 2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.2 ст. 382 КК України закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, апеляційний суд погоджується з правильними в цілому висновками суду першої інстанції, що оскільки Офіс Генерального прокурора не уповноважений державною надавати компенсацію військовослужбовцям за належне їм для отримання жиле приміщення, то покладення на відповідача такої відповідальності є безпідставним.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що позивачем визначено розмір матеріальної шкоди 2810747 грн. як середня вартість двокімнатної квартири, однак даних, якими він керувався, щодо площі квартири, її місцезнаходження, як факторів, від яких залежить вартість житла, у розрахунку не наведено (а. с. 89 т. 1).

Доводи апеляційної скарги, що невиконання відповідачем завдань кримінального провадження, судових рішень, що набрали законної сили, протиправне продовження неефективності досудового розслідування та надмірна його тривалість призвели до вилучення оригіналу особової справи ОСОБА_1 щодо обліку у виконкомі, що фактично позбавило його права на знаходження в черзі на отримання житла, що завдало йому додаткової матеріальної та моральної шкоди, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17 від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 28 січня 2018 року, від 14 квітня 2020 року підлягають відхиленню з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, інше доведення позовних вимог й обов`язковості складових цивільно-правової відповідальності, відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, апеляційний суд враховує таке.

Згідно ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом 07 червня 2021 року. Справу розподілено головуючому судді Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а. с. 48 - 52 т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження в справі та призначено підготовче засідання на 28 квітня 2022 року (а. с. 131 - 133 т. 1).

28 квітня 2022 року підготовче засідання було відкладене на 26 вересня 2022 року в зв`язку з неможливістю проведення відеоконференції, клопотання про проведення якої було заявлене позивачем та задоволено судом, оскільки позивач не вийшов на зв`язок (а. с. 174 т. 1).

26 вересня 2022 року підготовче засідання відкладено на 31 жовтня 2022 року з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України (а. с. 219 т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року відкладено підготовче засідання на 24 лютого 2023 року з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України (а. с. 248 т. 1).

24 лютого 2023 року головуючим суддею Григоренко І.В. в задоволенні заяви позивача про відвід судді Григоренко І.В. відмовлено, заявлено самовідвід від розгляду даної справи з метою уникнення сумнівів в неупередженості або необ`єктивності судді (а. с. 21 - 23 т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року в складі судді Бусик О.Л. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 28 березня 2023 року (а. с. 68 т. 2). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року закінчено підготовче засідання та призначено справу до розгляду на 21 червня 2023 року (а. с. 150 - 151 т. 2), а 22 червня 2023 року ухвалено рішення в даній справі.

Таким чином, дійсно, судом першої інстанції не були дотримані процесуальні строки розгляду справи, передбачені ч. 3 ст. 189, ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України, однак дані обставини не призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що на тривалість розгляду справи судом першої інстанції вплинуло неодноразове заявлення відводів головуючим суддям Григоренко І.В. та Бусик О.Л. самим позивачем ОСОБА_1 27 жовтня 2022 року, 10 листопада 2022 року, 29 грудня 2022 року, 24 лютого, 10 квітня та 27 квітня 2023 року, які розглядалися в порядку, передбаченому ст. 40 ЦПК України, а також неможливістю встановити відеозв`язок з позивачем, який заявляв клопотання про забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, 28 квітня 2022 року, 20 квітня 2023 року, та відкладенням засідань на інші дати.

Відхиляються апеляційним судом як неспроможні доводи апеляційної скарги, що відзив прокурора на позовну заяву було надано до суду першої інстанції без додатків, в тому числі документів, якими підтверджується представництво інтересів відповідача, в зв`язку з чим суду першої інстанції належало повернути даний відзив без розгляду відповідно до ст. 183 ЦПК України, з огляду на те, що вказані обставини не є передбаченими ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції, і оскільки позивачем не доведено, що прийняття відзиву відповідача призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд не погоджується з безпідставними доводами апеляційної скарги, що інтереси відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції представляв Кутепов О.Є. , особа якого не встановлена за ст. 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», протиправно допущений у справі за відсутності підтвердження повноважень, наявна в матеріалах справи довіреність прокурора не відображена в системі електронного суду і неналежним чином долучена до справи, а відповідно до ст. 131-2 Конституції України, з 01 січня 2020 року виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

29 грудня 2019 року набрав чинності Закон України від 18 грудня 2019 року № 390-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» згідно з яким, зокрема частини третю і четверту статті 58 ЦПК України виклали у новій редакції.

Так, у частині третій статті 58 ЦПК України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. А у частині четвертій статті 58 ЦПК України вказано про те, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування у цивільному судочинстві можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).

Якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юрособи (зокрема, посадову інструкцію), в якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності також обмеження відповідних повноважень.

Наявність або відсутність у Єдиному державному реєстрі даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21).

Відповідно до матеріалів справи, інтереси Офісу Генерального прокурора в суді першої інстанції представляв Кутєпов О.Є., а в апеляційному суді - Одуденко В.В., Омельченко А.О.

На підтвердження своїх повноважень представник Одуденко В.В. надала суду: копію довіреності Офісу Генерального прокурора від 23 червня 2021 року; копію наказу від 15 червня 2021 року № 951ц про призначення Одуденко В.В. на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, копію наказу Генерального прокурора від 27 липня 2020 року № 336 про затвердження положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора (а. с. 210 - 215 т. 1)

Представник Кутєпов О.Є. надав суду копію довіреності Офісу Генерального прокурора від 23 серпня 2023 року, копію наказу від 25 листопада 2020 року № 2882ц про призначення на посаду прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора (а. с. 167 - 168 т. 2).

Представник Омельченко А.О. надала суду копію довіреності Офісу Генерального прокурора від 12 жовтня 2022 року, копію наказу від 28 вересня 2022 року № 1908ц про призначення на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора (а. с. 203 - 204 т. 3).

Аналіз вказаних положень законодавства та наявних у справі документів у їх сукупності, дає підстави для висновку, що Кутєпов О.Є. , Одуденко В.В. , та Омельченко А.О. були уповноваженими особами на представництво в суді інтересів Офісу Генерального прокурора у порядку самопредставництва.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив апеляційний суд постановити окрему ухвалу щодо Офісу Генерального прокурора.

Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи, що апеляційний суд у процесі перегляду цієї справи не встановив порушень, які б слугували достатньою підставою для постановлення окремої ухвали щодо Офісу Генерального прокурора, то клопотання позивача про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року залишити без змін.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.