Постанова

Іменем України

30 січня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2526/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немирвоської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області

від 05 жовтня 2023 року

в складі судді Мерзлого Л. В.

у цивільній справі №367/9382/19 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ірпінська міська рада Київської області, ОСОБА_6 ,

про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання договору міни недійсним

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

скасувати рішення про реєстрацію права власності, індексний номер 33730203 від 06.02.2017, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м.;

скасувати рішення про реєстрацію права власності, індексний номер 35173768 від 15.05.2017, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним Договір міни від 11.09.2017, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ;

скасувати за ОСОБА_5 державну реєстрацію права власності, яке реєструвалося на підставі Договору міни від 11.09.2017.

Позовна заява мотивована тим, що він (22/100), ОСОБА_3 (18/100) та ОСОБА_4 (35/100) є співвласниками будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 також була співвласником даного будинку і її частка становила 25/100. Порядок користування частками у праві власності був встановлений Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року у справі №2-179. Земельна ділянка під будинком АДРЕСА_2 була не приватизована, проте рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року у справі №2-179 було визначено порядок користування нею між всіма співвласниками.

Вказував, що навесні 2018 року на частині земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_2 почали здійснюватися будівельні роботи невідомими людьми, після спілкування з якими виявилося, що ОСОБА_2 нібито продала належну їй частину будинку, про що інші співвласники будинку не знали, хоча в силу положень ст. 362 ЦК України мають переважне право на придбання частки співвласника.

Крім того, зі слів осіб, які здійснювали будівельні роботи, вияснилось, що земельна ділянка під частиною будинку ОСОБА_2 вже приватизована, що неможливо було здійснити без згоди всіх співвласників.

З метою встановлення дійсних обставин, він звернувся до реєстраторів, де отримав Інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої ОСОБА_2 дійсно відчужила своє право власності за договором міни від 11 вересня 2017 року. В довідці також зазначається, що вона відчужувала не належні їй 25/100 частин житлового будинку, а будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 м.кв. разом з приватизованою ділянкою під будинком, площею 0,0463 га.

При з?ясуванні обставин, яким відбулось виділення будинку в натурі з присвоєнням окремої адреси та приватизація земельної ділянки, йому було надано копію судового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2006 року у справі №2-567/06.

З метою з`ясування обставин судової справи №2-567/06, за результатами якої було винесено рішення від 26.01.2006 про виділ в натурі, він звернувся із заявою до архіву Ірпінського міського суду Київської області для ознайомлення з матеріалами справи, на що йому повідомили, що така справа в архіві суду відсутня і на розгляді не перебувала. За цим же номером існує інша справа, проте з абсолютно іншими учасниками.

Крім того, у Витязі з державного реєстру про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , який позивачу також було надано реєстраторами, в графі «Підстава виникнення права власності» зазначається і рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради №22/1 від 26 січня 2017 року про присвоєння поштової адреси «Українська, 114/1». З метою перевірки факту присвоєння поштової адреси, він звертався до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області. Листом №С-9743.2 від 27 вересня 2018 року Виконком Ірпінської міської ради повідомив про те, що Ірпінською міською радою Київської області не приймалося рішення щодо передачі земельних ділянок у власність громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в тому числі, за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Будівельні паспорти на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не видавались та не реєструвались. Рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про присвоєння поштових адрес земельним ділянкам за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не приймались.

Вважав, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2006 року по справі №2-567/06 та рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради №22/1 від 26 січня 2017 року про присвоєння поштової адреси «Українська 114/1», рішення Ірпінської міської ради Київської області №87-32-VII від 27 квітня 2017 року, яким затверджувалась технічна документація із землеустрою та передавалась у власність ОСОБА_2 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є підробленими документами. І ОСОБА_2 свідомо (умисно) подавала підроблені документи для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, адже вона не могла не знати, що такий позов вона не подавала, а судове провадження не відбувалося.

Зазначав, що 14 липня 2018 року відомості про підробку судового рішення було внесено до ЄРДР та розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001382 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Факт підробки інших рішень вже виявився під час досудового слідства. В рамках вказаного кримінального провадження 19 грудня 2018 року ОСОБА_2 дала покази в якості свідка, в яких повідомила слідству про те, що вона не зверталась з позовом про виділення будинку в натурі, що додатково підтверджує підроблення судового рішення.

Відтак, позивач, посилаючись на те, що державна реєстрація права власності на будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0463 га, кадастровий номер :01:031:0213, було зареєстровано на підставі підроблених документів, просив задовольнити позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на ці об`єкти нерухомості за ОСОБА_2 .

Крім того, позивач вказував, що у разі скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , укладений між нею та ОСОБА_5 . Договір міни від 11.09.2017 має теж бути визнано недійсним та скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на спірний будинок.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд не врахував наведені ним в позовній заяві та у відповіді на відзив факти та доводи на підтвердження позовних вимог, а поклав в основу рішення тільки пояснення та позицію третьої особи.

Суд дійшов помилкового висновку, що не доведено порушення прав позивача, оскільки не врахував, що виділення в натурі частини будинку відповідачем відбулося без дотримання вимог діючого на той час законодавства, а саме без згоди співвласників.

Судом не враховано, що документи на підставі яких за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірні будинок та земельну ділянку є підробленими, що підтверджується письмовими доказами у справі.

Суд безпідставно вказав на те, що укладенням оспорюваного договору міни не порушується право власності позивача.

За наведених обставин просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач та його представник ОСОБА_7 , в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_8 та представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші треті особи, належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18 зроблено висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року у справі №2-179 будинок за адресою: АДРЕСА_2 фактично був поділений в натурі між співвласниками із залишенням будинку юридично в спільній частковій власності, відповідно до порядку користування, що фактично склався між співвласниками. З цього приводу частка ОСОБА_2 в будинку зменшена судом з 27/100 до 25/100, відповідно до площі приміщень, що закріплені за нею цим рішенням. Цим же рішенням ОСОБА_2 було виділено в користування певні приміщення, що відокремлені від приміщень співвласників окремим входом: приміщення 1-1, площею 4.8 кв. метрів; приміщення 1-2, площею 0,9 кв. метрів, приміщення 1-3, площею 9, 1 кв. метрів, приміщення 1-4, площею 8,8 кв. метрів; приміщення 1-5, площею 9,9 кв. метрів; приміщення 1-6, площею 14, 1 кв. метрів; І площею 9,9 кв. метрів; ІІ площею 3,6 кв. метрів; ІІІ площею 8, 2 кв. метрів; а також в складі домоволодіння - сарай під літерою "Г", вбиральня під літерою "Н", колодязь № 1; частина огорожі.

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 15.11.2010 №27994597, вказане рішення Ірпінського міського суду від 15.06.1995 стало підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на 25/100 будинку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року ОСОБА_2 залишено в особистому користуванні і 370 кв. метрів земельної ділянки із самостійним виходом на вулицю. В мотивувальній частині рішення суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення порядку користування земельною ділянкою, суд виходить із того, що між сторонами склався порядок користування земельною ділянкою. Як видно із мотивувальної частини, суд взяв до уваги пояснення експерта щодо доцільності поділу домоволодіння за ІІ варіантом експертизи: доля ОСОБА_2 зменшується за рахунок того, що у неї вилучається частина подвір`я, де знаходиться яма. (Порядок користування земельною ділянкою визначено згідно ІІ варіанту судово-технічної експертизи від 14.11.1994). Суд також в рішенні визначив, що варіант поділу ділянки відповідає часткам в будинку.

11 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено Договір міни, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_10 у власність, належну їй на праві власності земельну ділянку з розташованим на ній житловим будинком, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в обмін на квартиру під АДРЕСА_4 .

На підставі Договору міни від 11.09.2017 за ОСОБА_5 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та розташований на ній будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову та з того, що неналежний суб'єктний склад учасників справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки Верховний Суд неодноразово звертав увагу у свої постановах, що висновки судів по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.

Однак у справі, що переглядається апеляційним судом, позивач, звертаючись до суду з позовом за захистом свого права на користування та володіння спільною частковою власністю, вважав, що таке право порушено внаслідок укладення договору міни між відповідачем та третьою особою ОСОБА_5 , подавши позов лише до однієї сторони оспорюваного правочину - ОСОБА_2 , але не пред'явивши вимоги до ОСОБА_5 , яка залучена до участі у розгляді справи у якості третьої особи.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Як вже вказувалося вище та вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до ОСОБА_2 та просив:

скасувати рішення про реєстрацію права власності, індексний номер 33730203 від 06.02.2017, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м.;

скасувати рішення про реєстрацію права власності, індексний номер 35173768 від 15.05.2017, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним Договір міни від 11.09.2017, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ;

скасувати за ОСОБА_5 державну реєстрацію права власності, яке реєструвалося на підставі Договору міни від 11.09.2017.

Однак, ОСОБА_1 залучив ОСОБА_5 до участі у розгляді справи як третю особу.

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 не залучив до участі у розгляді справи належного відповідача ОСОБА_5 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У справі, що переглядається апеляційним судом, позивачем не заявлялося клопотання про залучення до участі у розгляді справи третьої особи ОСОБА_5 в якості співвідповідачів.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська