Справа № 715/1272/23
Провадження № 2/715/16/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складi: головуючого судді Цуренка В.А.

секретар судового засідання Оршевська С.М.

за участю:

представника позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в смт. Глибока в залі суду позов ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та поділ нерухомого майна подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Дубіцький А.В., звернувся до суду з вказаним позовом. Посилається на те, що в період з 01 вересня 1996 року по 28 листопада 2022 року ОСОБА_4 перебувала із ОСОБА_2 у шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.11.2022 року в справі №727/2657/22. 17 червня 2013 року за час перебування сторін у шлюбі придбано спільне майно подружжя, а саме укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 1329720, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0. Відповідно до пункту 20 цього договору позивач ОСОБА_4 надала свою згоду на купівлю своїм чоловіком ОСОБА_2 вказаного будинку. В подальшому, ними було побудовано будівлю магазину з офісними приміщеннями літ. «А» загальною площею 518,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, на земельній ділянці загальною площею 0,1071 га, цільове призначення якої «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», кадастровий номер :01:004:1371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 10 березня 2023 року ОСОБА_4 , з інформаційної довідки №325442981, стало відомо про те, що 16 січня 2023 року ОСОБА_2 перереєстрував право власності на вищезазначену будівлю магазину з офісними приміщеннями та земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:1371 на ім`я своєї матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування земельної ділянки та нежилого приміщення серії та номер 41 від 16.01.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького МНО Литвинчук О.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 66101633 від 16.01.2023 року. Відчуження ОСОБА_2 будівлі магазину з офісними приміщеннями та земельної ділянки, на якій магазин розташований, без згоди ОСОБА_4 як співвласника майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя порушує її майнові права.

На підставі вище викладеного, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1071 га, цільове призначення якої «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», кадастровий номер :01:004:1371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, та нежилого приміщення - будівлі магазину з офісними приміщеннями літ. «А» загальною площею 518,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 16 січня 2023 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук О.В. за №41; визнати будівлю магазину з офісними приміщеннями літ. «А» загальною площею 518,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, та земельну ділянку загальною площею 0,1071 га, цільове призначення якої «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», кадастровий номер :01:004:1371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і поділити їх. Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку будівлі магазину з офісними приміщеннями літ. «А» загальною площею 518,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, та земельної ділянки загальною площею 0,1071 га, цільове призначення якої «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», кадастровий номер :01:004:1371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

18 квітня 2023 року ухвалою судді Глибоцького районного суду Чернівецької області відкрито провадження по даній справі.

09 травня 2023 року адвокат Мигалатюк А.В., який діє в інтересах ОСОБА_5 направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовна заява необґрунтована та безпідставна, просить суд відмовити у задоволенні позову.

17 травня 2023 року адвокат Мигалатюк А.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовна заява необґрунтована та безпідставна, просить суд відмовити у задоволенні позову.

06 червня 2023 року адвокат Дубіцький А.В., який діє в інтересах ОСОБА_4 направив до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що через обставини які викладені в позові порушено права ОСОБА_4 , просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

07 червня 2023 року адвокат Никифорак В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 направив до суду заперечення, в якому вказав, що обставини викладені у відповіді на відзив є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, просить суд відмовити у задоволенні позову.

09 червня 2023 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 , в якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати борг в сумі 150 000,00 доларів США спільним зобов`язанням подружжя. Стягнути з ОСОБА_4 75 000,00 доларів США.

15 червня 2023 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області об`єднано в одне провадження цивільну справу №715/1272/23, провадження №2/715/297/23 за позовом ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та поділ нерухомого майна подружжя та цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням, стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) частини грошових коштів з іншого з подружжя, залишивши їй номер 715/1272/23 провадження № 2/715/297/23.

11 липня 2023 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення судової експертизи задоволено повністю, призначено у справі судову оціночну експертизу. На час проведення судової експертизи провадження по справі зупинене.

04 вересня 2023 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області поновлено провадження по даній справі.

13 вересня 2023 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області направлено справу до експертної установи для проведення судової оціночної експертизи, призначеної ухвалою суду від 11 липня 2023 року. На час проведення судової експертизи провадження по справі зупинено.

27 листопада 2023 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області поновлено провадження по даній справі.

15 січня 2024 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням, стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) частини грошових коштів з іншого з подружжя залишено без розгляду.

В судове засідання ОСОБА_4 не з`явилася, її представник адвокат Дубіцький А.В. в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в позові, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, у відзиві, який направлявся на адресу суду, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Мигалатюк А.В. в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзивах на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Спірне нерухоме майно є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Установлено, що спір у справі виник між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , мамою ОСОБА_2 ОСОБА_5 , як останньою набувачкою спірного нерухомого майна.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та інших.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору дарування.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим суд зазначає, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідачів, суд зазначає, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є витребування майна з чужого незаконного володіння. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки задоволення позову не відновить порушені права позивача. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити інший позов.

Правові висновки, що ефективним способом захисту у вказаній ситуації буде звернення із позовом про витребування 1/2 частки майна колишнього подружжя відображені в Постанові Великої Палати Верховного Суду № 362/2707/19.

Також суд першої інстанції не вправі робити висновок щодо обґрунтованості та доведеності позову, оскільки відповідний аналіз позовних вимог має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту та залучення до участі у справі всіх належних відповідачів.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4-13,19,76-81,89,206,259,263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та поділ нерухомого майна подружжя відмовити.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 січня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: