Справа № 457/556/22 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/1992/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Копняк С.М., Бойко С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Коцана Руслана Мар`яновича на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 червня 2023 року в складі судді Марчука В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Трускавецької міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, -

встановив:

У серпні 2022 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком є відповідач ОСОБА_3 . Відносини у сторін не склалися і станом на теперішній час позивачка є внутрішньо переміщеною особою та разом із сином проживає у АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Вже тривалий час вихованням дитини фактично займається лише вона, організовує відвідування навчальних та розвиваючих занять, батько дитини не приймає участі у вихованні дитини. Всі потреби дитини фінансує самостійно позивачка. Вважає, що дитина є більш прихильною до матері, стан її здоров`я не створює обмежень для залишення дитини з матір`ю.

Крім цього зазначала, що відповідач є працездатним та може сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку.

Просила визначити місце проживання ОСОБА_5 з матір`ю за місцем її проживання та стягувати з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 червня 2023 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття, щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2022 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 сплачений нею судовий збір в сумі 992,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Рішення суду, в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю оскаржив ОСОБА_3 , в інтересах якого апеляційну скаргу подав адвокат Коцан Р.М. Вважає рішення в означеній частині таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповним встановленням всіх обставин справи, неповним дослідженням доказів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції не врахував, що переїзд дитини на захід України був пов`язаний виключно з введенням в Україні воєнного стану, і такий переїзд був тимчасовим, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, що підтверджується довідкою про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Просить врахувати, що відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, при цьому малолітній ОСОБА_7 проживає з матір`ю в м. Трускавець за спільним рішенням обох батьків, з метою уникнення загрози для життя та здоров`я дитини, про що між сторонами існувала чітка домовленість

Звертає увагу суду на те, що в судовому рішенні жодним чином не відображено підстав, які б вказували на необхідність визначення місця проживання дитини з матір`ю, не вказано, які інтереси дитини забезпечуватиме визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Судом першої інстанції не досліджено дійсних мотивів позивачки щодо подання позову про визначення місця проживання дитини.

Користуючись становищем, ОСОБА_6 без будь-якого попередження звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області із позовом про визначення місця проживання дитини з нею, переслідуючи виключно власні інтереси, в той час як роль батька є не менш визначальною, ніж матері.

Зазначає, що однією із причин звернення до суду з означеним позовом є те, що за наявності позитивного рішення, позивачка отримає право без згоди другого з батьків змінювати місце проживання дитини, та безперешкодно за спрощеним порядком перетинати кордон України. Зокрема, позивачка має намір виїхати в Австралію, так як у неї там є родичі. В такому разі Азізов Р.А. не зможе ініціювати питання щодо повернення дитини, яка виїхала за кордон без його згоди та втратить контакт з дитиною.

Додає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення жодним чином не враховано те, що ОСОБА_6 чинити перешкоди ОСОБА_3 в спілкуванні з дитиною та налаштовує дитину проти батька.

Звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року в справі № 663/724/19, де вказано, що місце проживання дитини не може бути визначено з тим із батьків, хто перешкоджає другому з батьків у спілкуванні з дитиною, оскільки це позбавляє дитини як належної опіки і виховання з боку другого з батьків, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращим інтересам дитини.

Зауважує, що позивачка не в змозі забезпечити спільному синові ОСОБА_8 гармонійний розвиток у всіх сферах його життя, але й може створити небезпечне середовище для його життя і здоров`я через відвідування позивачкою заходів організації «АллатРа».

Щодо належності, допустимості та достовірності доказів, то наголошує, що при прийнятті оскаржуваного рішення, суд керувався довідками щодо навчання дитини та зарахування дитини в 1 клас, а також висновком Служби у справах дітей Трускавецької міської ради Львівської області №18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року. При цьому не врахував, що логічним є те, що дитина проживаючи тимчасово у м. Трускавець, з врахуванням її віку, повинна відвідувати начальні заклади та позакласні навчання, що жодним чином не свідчить про його постійне місце проживання.

Висновок Служби у справах дітей Трускавецької міської ради Львівської області №18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року не є належним, достовірним та допустимим доказом, а тому не міг бути покладений в основу рішення, оскільки орган який його видав, зокрема виконавчий орган Трускавецької міської ради, такими повноваженнями не наділений. Повноваженнями на складання висновку про визначення місця проживання дитини з одним з батьків має лише Служба у справах дітей, яка в даному випадку є окремою юридичною особою та має своє місцезнаходження ( АДРЕСА_3 ), керівником якої є ОСОБА_9 . Натомість, висновок №18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року підписано не керівником служби у справах дітей, а міським головою міста Трускавець А.Кульчинським, який не наділений правом підписання висновку, що свідчить про вихід за межі своїх повноважень. Окрім того, при складанні висновку №18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року порушено положення Порядку №866, відповідно до п. 72 якого працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини поводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає Акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Апелянт повідомляє, що жоден працівник служби у справах дітей Трускавецької міської ради не проводив бесіду з відповідачем в межах розгляду справи про визначення місця проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про звернення працівника служби у справах дітей до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для визначення потреб сім`ї. Акт оцінки потреб сім`ї/особи не затверджений у передбачений законодавством спосіб, з огляду на що такий теж є неналежним та недостовірним доказом. .

Тому вважає, що висновок виконавчого органу Трускавецької міської ради №18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року є необґрунтований, складений з порушенням норм чинного законодавства, відтак суд першої інстанції не міг його врахувати при прийнятті оскаржуваного рішення. Покладення такого висновку в основу оскаржуваного рішення свідчить про порушення норм процесуального права.

Звертає також увагу на те, що судом першої інстанції відкрито провадження з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є неналежним доказом на підтвердження зареєстрованого місця проживання чи перебування особи. Згідно даних у Довідці від 31 березня 2022 року №1331- ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Таким чином, за правилами ст. 28 ЦПК України справа підсудні або Києво-Святошинському районному суду Київської області за її зареєстрованим місцем проживання, або Голосіївському районному суду міста Києва за зареєстрованим місцем проживання відповідача на вибір позивачки, але в жодному випадку не Трускавецькому міському суду Львівської області.

Додає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення психологічної експертизи та відповідно не досліджено обставин, які є обов`язковими для встановлення в даній категорії справи. Відповідач переконаний, що призначення психологічної експертизи судом мало істотне значення для даної справи, адже визначення того, чи впливає ОСОБА_6 на дитину, намагаючись відчужити її від батька, буде підтверджувати неможливість забезпечення нею якнайкращих інтересів дитини та відповідно буде свідчити про неможливість визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Зауважує, що суд першої інстанції розглянув справу без участі органу опіки та піклування та без висновку відповідного органу. Служба у справах дітей Трускавецької міської ради не є органом опіки та піклування, яка на виконання своїх повноважень, має право надати висновок щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання дитини в судовому порядку. У даному випадку органом опіки та піклування є виконавчий орган Трускавецької міської ради.

Просить скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 червня 2023 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_5 із матір`ю ОСОБА_6 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки висловив заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Вважає судове рішення законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу безпідставною, а тому просить в задоволенні такої відмовити, судове рішення залишити без змін.

В судовому засіданні 30 січня 2024 року позивачка ОСОБА_6 повідомила, що 29.12.2023 змінила прізвище на ОСОБА_10 , на підтвердження цього надала копію паспорта громадянина України та для огляду свідоцтво про зміну прізвища.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, апеляційним судом за правилами ст. 367 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині, а саме стягнення аліментів на утримання дитини, не перевіряється.

Звертаючись до суду з позовом позивачка стверджувала, що тривалий час вихованням дитини фактично здійснює лише вона, організовує відвідування навчальних та розвиваючих занять, батько дитини не приймає участі у вихованні дитини. Вважає, що дитина є більш прихильною до матері, стан її здоров`я не створює обмежень для залишення дитини з матір`ю, а тому з метою подальшого розвитку дитини та задоволення його найкращих інтересів просила визначити місце проживання дитини разом з нею.

Задовольняючи позовні вимоги в означеній частині суд першої інстанції, в контексті першочергового врахування інтересів дитини, враховуючи добросовісне виконання позивачкою батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, дійшов висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання дитини із позивачкою. При цьому, суд зазначив, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з сином та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (т. 1 а.с. 15).

Згідно із довідкою від 31 березня 2022 року №1331- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання якої - АДРЕСА_4 , фактично проживає у АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 5).

Крім того, згідно із довідкою від 31 березня 2022 року №1331- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання якого - АДРЕСА_4 , фактично проживає у АДРЕСА_5 (т. 1 а.с.6).

Факт проживання позивачки ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_11 підтверджується актом обстеження умов проживання, складеним головним спеціалістом Служби у справах дітей Трускавецької міської ради 05 липня 2022 року. Актом також встановлено, що для виховання, розвитку та проживання дитини ОСОБА_7 створено задовільні умови (т. 1 а.с. 40).

Згідно із довідкою Будинку учнівської творчості відділу освіти Трускавецької міської ради №38 від 01 червня 2022 року, ОСОБА_5 відвідує гурток «Циркова студія» з 13 квітня 2022 року і по сьогоднішній день (т. 1 а.с. 10).

Також, ОСОБА_5 відвідує ДНЗ №6 «Теремок» з 28 березня 2022 року, що підтверджується довідкою від 23 травня 2022 року (т. 1 а.с. 11).

В свою чергу, згідно із наказом НВК «Середня загальноосвітня школа №2 - гімназія» від 31 травня 2022 року №92-А «Про зарахування на навчання в 1 класи на 2022/2023 н.р.», ОСОБА_5 зараховано в перший клас на 2022/2023 навчальний рік (т. 1 а.с. 12).

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Трускавецьокї міської ради Львівської області № 18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року, запропоновано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_4 за місцем її проживання або перебування (т. 1 а.с. 38-39).

За змістом зазначеного висновку, з початку повномаштабного вторгнення росії в Україну, малолітній ОСОБА_12 з березня 2022 року проживає разом з матір`ю, як внутрішньо переміщені особи в АДРЕСА_5 . Умови проживання дитини задовільні, мама створила всі належні умови для проживання дитини, приділяє належну увагу фізичному та розумовому розвитку дитини, матеріально забезпечена, офіційно працевлаштована, займає посаду радника патронатної служби апарату Дрогобицької РВА; батько дитини ОСОБА_3 проживає в м.Києві. Акт обстеження своїх умов проживання на розгляд комісії не надав. Квартира, яка йому належить на праві власності, на даний час перебуває під арештом; 13 березня 2022 року ОСОБА_3 уклав контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язано держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680 св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а отже, в першу чергу підлягають урахуванню інтереси дитини.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей окреме проживання батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в найкращих інтересах дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є визначення місця проживання з матір`ю ОСОБА_4 , оскільки судом враховано ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативно впливає на дитину. Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

При цьому, визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно з висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків із виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що обидва батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , мають необхідні умови для проживання дитини, працевлаштовані, отримують заробітну плату.

Водночас, судом також встановлено, що після 24 лютого 2022 року і до теперішнього часу дитина проживає разом з матір`ю в м. Трускавець, як внутрішньо переміщені особи, про що не заперечував відповідач, тоді як відповідач ОСОБА_3 фактично не може приймати участь у вихованні сина, оскільки є військовозобов`язаним та уклав контракт добровольця територіальної оборони строком на 3 роки.

У даній справі не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини.

Також, не встановлено протиправної поведінки матері щодо малолітньої дитини, що давали підстави для відмови їй у визначенні місця проживання сина разом із нею.

Покликання апелянта на те, що позивачка чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, а тому не може бути визначено місце проживання дитини разом з нею, судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на те, що вчинення матір`ю перешкод у спілкуванні з дітьми для батька не може вплинути на визначення місця проживання дітей із матір`ю та не позбавляє батька права на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихованні дітей.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 03 жовтня 2018 року у справі у справі № 756/12322/16-ц.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, спір між сторонами з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною на даний час перебуває на розгляді в Трускавецькому міському суді Львівської області (справа №369/4119/23).

Тому, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітнього сина сторін у цій справі з матір`ю, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати його якнайкращим інтересам, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Мотиви скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про призначення психологічної експертизи та відповідно не дослідив обставин, які є обов`язковими для встановлення в даній категорії справи, колегією суддів відхиляються як безпідставні. Так, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення психологічної експертизи, суд вказав про його необґрунтованість, а також, що призначення судової психологічної експертизи призведе до затягування часу розгляду справи, що на думку суду, буде впливати на порушення законних прав та інтересів малолітньої дитини.

Переконання відповідача, що призначення психологічної експертизи судом матиме істотне значення для даної справи, адже визначення того, чи впливає ОСОБА_4 на дитину, намагаючись відчужити її від батька, буде підтверджувати неможливість забезпечення нею якнайкращих інтересів дитини та відповідно буде свідчити про неможливість визначення місця проживання дитини з матір`ю, є хибним, оскільки призначення даної експертизи могло мати місце, якщо б існував спір між обома батьками одночасно, як батька щодо визначення проживання дитини з ним так і матері щодо визначення проживання дитини з нею.

В той час, як встановлено судом апеляційної інстанції, після повернення ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 752/8576/22 позовної заяви ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину та визначення місця проживання дитини з батьком, відповідач повторно не ставив питання про визначення місця проживання дитини разом з ним і що саме він буде мати більш позитивний вплив на нього, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Доводи апелянта про те, що у разі позитивного рішення про задоволення позову позивач отримає право без згоди другого з батьків змінювати місце проживання дитини, та безперешкодно за спрощеним порядком перетинати кордон України, зокрема, позивач має намір виїхати в Австралію, так як у неї там є родичі, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що орган опіки і піклування не був залучений до участі у справі, а висновок органу опіки та піклування від 28 липня 2022 року №18/12-1535/1 є неналежним та недопустимим доказом, апеляційний суд виходить з такого.

Приписами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята та шоста статті 19 СК України).

Згідно із статтею 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження - вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування (підпункт 4 пункту «б» частини першої статті 34 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Згідно з пунктом 1 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2018 року № 800) (далі - Положення) комісія з питань захисту прав дитини (далі - комісія) є органом, що утворюється головою районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади.

Комісія, відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, зокрема щодо вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини (пункт 3 Положення).

Згідно з пунктом 9 Положення комісія відповідно до компетенції, зокрема подає рекомендації органу опіки та піклування для підготовки висновку для подання його до суду.

Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад (далі - служби у справах дітей). Для здійснення визначених законом повноважень щодо захисту прав дітей міські, районні у містах (у разі їх утворення), сільські, селищні ради об`єднаних територіальних громад забезпечують: утворення служб у справах дітей (абзаци шостий і сьомий пункту 3 Постанови № 866).

Згідно з абзацами другим, восьмим пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (далі - Постанова № 866) під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до пункту 72 Постанови № 866 служба у справах дітей під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини обстежує житлово-побутові умови, проводить бесіди з батьками та дитиною, складає свій висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування.

У матеріалах справи є висновок органу опіки і піклування, підписаний головою Трускавецької міської ради, який очолює її виконавчий комітет.

Зі змісту цього висновку випливає, що Служба у справах дітей Трускавецької міської ради обстежила житлово-побутові умови проживання малолітньої дитини, провела бесіду з матір`ю дитини та дитиною, склала рекомендації для органу опіки та піклування. Комісія з питань захисту прав дитини Трускавецької міської ради своїми рішенням від 15 липня 2022 року №11 та від 22.07.2022 № 12 підтвердила місце проживання дитини з матір`ю.

За результатами вказаних рекомендацій орган опіки і піклування склав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір`ю ОСОБА_4 .

Враховуючи, що встановлено всі обов`язкові підстави для підготовки висновку, під час складення такого дотримано передбачену законодавством процедуру, за змістом цей висновок є висновком саме органу опіки і піклування. Відповідач такого висновку не оскаржував, такий був і залишається чинним, незаконність його не встановлена.

Висновок органу опіки і піклування досліджується і оцінюється судами у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.

У справі, що переглядається, висновок виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 28 липня 2022 року № 18/12-1535/1 за своїм змістом є висновком органу опіки і піклування, тому, враховуючи інші обставини, встановлені судом, немає підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а також вважати висновок органу опіки і піклування неналежним чи недопустимим доказом, з огляду на викладені вище мотиви.

Доводи апеляційної скарги, що орган опіки та піклування не брав участі у справі є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді справи щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з підпунктом 6 пункту 5 Примірного положення про службу у справах дітей міської, районної у місті ради, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 16 вересня 2021 року № 518, служба має право: представляти в разі необхідності інтереси дітей у судах, у їх взаємодії з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, брати участь у розгляді судами справ щодо дітей і захисту їхніх прав та інтересів.

У цій справі відповідно до статті 19 СК України, підпункту 6 пункту 5 Примірного положення про службу у справах дітей міської, районної у місті ради, Служба у справах дітей Трускавецької міської ради брала участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції відкрито провадження з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є неналежним доказом на підтвердження зареєстрованого місця проживання чи перебування особи, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови, про визначення місця проживання дитини пред`являються в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції за зареєстрованим місцем проживання чи місцем перебування відповідача.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини за своїм місцем проживанням, як внутрішньо переміщена особа.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення праві свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами 1, 2 статті 4 вказаного Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

У постанові від 29 липня 2019 року у справі № 409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", згідно статті 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Кабінетом Міністрів України 01 жовтня 2014 року прийнято Постанову №509 "Про облік осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції" і затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 вищевказаної постанови довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно із абзацом 20 пункту 2 Постанови інформація про внутрішньо переміщену особу, у тому числі отримана від уповноваженої особи територіальної громади/центру надання адміністративних послуг у вигляді сформованої електронної справи, включається до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб без копій/сканкопій документів, передбачених пунктом 4 цього Порядку. При цьому посадова особа уповноваженого органу, уповноважена особа територіальної громади/центру надання адміністративних послуг несе персональну відповідальність за правильність внесення інформації про внутрішньо переміщену особу до електронної справи та Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно даних у Довідці від 31 березня 2022 року №1331- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_5 .

З огляду на зазначені обставини та вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», колегія суддів дійшла висновку про те, що позов ОСОБА_4 пред`явлено до Трускавецього міського суду Львівської області з дотриманням вимог ч.1 ст. 28 ЦПК України.

Таким чином мотиви скарги про те, що за правилами ст. 28 ЦПК України справа підсудна або Києво-Святошинському районному суду Київської області за зареєстрованим місцем проживання позивача, або Голосіївському районному суду міста Києва за зареєстрованим місцем проживання відповідача на вибір позивача, але в жодному випадку не Трускавецькому міському суду Львівської області, є такими, що не спростовують підсудність справи Трускавецькому міському суду Львівської області.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Мотиви апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Коцана Руслана Мар`яновича залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк