Справа № 604/1403/23
Провадження № 2/604/33/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2024 року смт. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі :

в складі: головуючого Сташківа Н.Б.

за участі

секретаря судового засідання Костів О.В.

представника позивача адвоката Драус О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Підволочиську Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підволочиської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Підволочиської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, призначеної для його обслуговування. Даний житловий будинок з його господарськими будівлями будувався протягом 1965-1985 років, що стверджується технічною документацією. Окрім того, із 1060 року ОСОБА_1 використовує для проживання членів своєї сім`ї та для ведення побутових справ сусіднє господарство, що по АДРЕСА_2 . В даному господарстві проживав дядько позивача ОСОБА_2 , який помер у 1959-1060 роках у віці 75 років. У ОСОБА_2 були діти, проте за часів другої світової війни або виїхали або були вивезені у невідомому напрямку. Позивач як єдиний родич та сусід займався похованням свого дядька. Оскільки у житловий будинок після смерті дядька ніхто не повернувся, то він продовжував користуватись ним як на праві власності, зокрема обгородив спільну прилеглу до будинку земельну ділянку, проживав в житловому будинку та надавав його для проживання своїм дітям, зберігав у господарстві речі домашнього вжитку та побутового приладдя. Усі роки сплачував податки за землю, комунальні послуги. У 1990 роках ОСОБА_1 вирішив зареєструвати право власності на нерухоме майно, проте при зверненні до нотаріуса, в усній формі роз`яснено, що відповідно до законодавства, що регулювало дані відносини на час смерті спадкодавця існувало дві черги спадкоємців. У зв`язку з цим припинив займатись виготовленням документів, проте продовжував відкрито, безперервно, без таємниць, володіти нерухомим майном, не вчиняючи дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Впродовж тривалих років поводився з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Право власності на дане майно не визнавалось іншими особами та ніким не оспорювалось. У вересні 2023 року до позивача звернулись представники територіальної громади з метою виявлення обліку та набуття у комунальну власність майна, відумерлої спадщини чи безхазяйного майна, що послужило підставою для звернення до суду за захистом прав та інтересів позивача. У зв`язку з викладеним, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі зіславшись на обставини що викладені у позовних вимогах та просить їх задоволити.

Представник відповідача Підволочиської селищної ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача не заперечила.

Дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі факти :

Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 28 червня 1991 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Кам`янківської сільської ради від 25 червня 1991 року № 27;

Згідно акту обстеження від 07 вересня 2023 року господарства у АДРЕСА_2 встановлено, що дане господарство складається із житлового будинку та земельної ділянки, які використовував для проживання та ведення господарської діяльності із 1960 року громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає у сусідньому господарстві в АДРЕСА_1 так як дане господарство належало його родичам.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він постійно проживає у АДРЕСА_1 . По сусідству за адресою АДРЕСА_2 знаходиться господарство, що складається із житлового будинку та земельної ділянки, в якому проживав його дядько ОСОБА_2 , який помер у 1960 році. Після смерті ОСОБА_2 він доглядав за житловим будинком, підтримував його в належному стані, обробляв земельну ділянку, а пізніше став проживати у ньому із своєю сім`єю. У житловому будинку та господарських будівлях знаходяться його речі, земельна ділянка використовується ним та членами його сім`ї за призначенням, подвір`я огороджене та доглянуте.

Вказані обставини також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме те, що після смерті ОСОБА_2 , котрий помер у 1960 році, позивач ОСОБА_1 проживав у будинку свого дядька із сім`єю з часу його смерті. Протягом вказаного періоду вільно та безперешкодно користується як будинком так і земельною ділянкою для обслуговування будинку, доглядає та належним чином утримує. Свідкам не відомо про можливих спадкоємців, оскільки ніколи їх не бачили і не знають чи вони взагалі присутні.

Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_2 виданої на ім`я замовника ОСОБА_1 збудований у 1912 році та складається із коридору 5.5 м.кв., житлової 18.4 м.кв; кухні 4.5 м.кв.; житлової 15.7 м.кв; загальної площі 44.1 м.кв, житлової 34.1 м.кв. вартістю 95628.00 грн.

Згідно витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № витягу 75420833 від 15.01.2014 року вбачається, що після смерті ОСОБА_2 інформація щодо спадкоємців відсутні

Таким чином судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 з 1960 року вільно безперешкодно та безперервно володіє та користується спірним нерухомим майном, а саме будинковолодіння за АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України): не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно заміщенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 UK України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦK України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), (п. 14 Постанови).

Приписами ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За вказаних обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 , є підставним та підлягає до задоволення шляхом визнання за ним права власності за набувальною давністю на будинковолодіння за АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 209, 212 215, ст. ст. 218, 224, 226, 228, 233, 294, ч. 4 ст. 295 ЦПК України, ст. ст. 328, 344 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на будинковолодіння за АДРЕСА_3 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області Н.Б. Сташків