Справа № 459/1027/23
Провадження № 2/459/172/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі: головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Горощук А. О., представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у якому просила визнати спільним майном подружжя грошові кошти в сумі 67 000,00 доларів США, надані в позику та стягнути з відповідачів грошові кошти в сумі 33500,00 доларів США.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11.10.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстрований шлюб, який заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.03.2023 було розірвано. Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було надано в позику ОСОБА_5 за договором позики від 28.10.2021 грошові кошти в сумі 67 000,00 доларів США. Договір позики був укладений в приватного нотаріуса Магировської Олени Вікторівни 28.10.2021. На забезпечення виконання вказаного договору позики був укладений іпотечний договір, предметом якого був будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_3 надавала письмову згоду на укладення Договору позики, про що підписувала відповідну заяву в приватного нотаріуса Магировської Олени Вікторівни. На час звернення з даним позовом до суду позичені кошти повернуті не були. Відповідачі уникають зустрічей з позивачкою на предмет повернення позичених коштів. Строк виконання зобов`язання закінчився 28.10.2022. Таким чином, позивачка вважає, що оскільки грошові кошти, які були надані в позику є спільним майном подружжя, то підлягають поділу між сторонами та стягненню із відповідачів.

Ухвалою від 10.04.2023 та 20.04.2023 було відмовлено у задоволенні заяви позивачки ОСОБА_6 про забезпечення позову.

Ухвалою від 20.04.2023 у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

06.07.2023 представник позивачки подав заяву про зміну предмета позовних вимог, у якій просив визнати спільним майном подружжя грошові кошти, які надані в позику згідно Договору позики від 28.10.2021, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму 67 000 доларів США, а також просив стягнути із відповідача грошові кошти в сумі 33 500,00 доларів США.

Окрім цього, 06.07.2023 представником позивача було подано письмові пояснення по суті спору, у яких представник зазначив, що не погоджується із доводами сторони відповідача щодо того, що спірні кошти є особистою приватною власністю відповідача, оскільки кошти, які успадкував відповідач від батька були успадковані більше 10-ти років тому і жодних доказів, що саме ці кошти були витрачені у наданні позики суду не надано. Також представник позивачки зазначив, що протягом перебування у шлюбі позивачка мала кошти на рахунках в банку та надав цьому підтвердження. Окрім цього, зауважив, що у період з 2016 року по дату розірвання шлюбу позивачка здійснювала догляд до спільною дитиною сторін даної справи, займалася її вихованням, що, на думку відповідача, підтверджує те, що вона не працювала, не отримувала доходи та відповідно не має права на поділ спільно нажитого майна. Представник вважає, що така позиція відповідача не відповідає нормам матеріального права.

Ухвалою суду від 28.08.2023 заяву представника позивача про зміну предмету (збільшення) позовних вимог було прийнято до розгляду, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представником відповідача було надано пояснення по суті справи, у яких він просив відмовити у позові у повному обсязі. Свою позицію мотивував тим, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту інтересів, оскільки у провадженні Червоноградського міського суду Львівської області є справа між тими самими сторонами тільки щодо іншого майна. Також представник зауважив, що наявний ще й третій позов з тим же предметом і сторонами, який перебуває у провадженні Сокальського районного суду Львівської області. Відтак, на думку представника відповідача, потроюється судовий процес, що порушує принцип процесуальної економії. Щодо позовних вимог про визнання спільним майном подружжя спірних грошових коштів, то представник зазначив, що спірні грошові кошти це особисті кошти ОСОБА_4 , оскільки він під час шлюбу успадкував майно, а саме: земельні ділянки та грошові кошти. Окрім цього, відповідач отримав у сестри ОСОБА_7 за договором позики від 24 грудня 2012 року грошові кошти у розмірі 10 000 000 гривень, які на час подання даного позову є предметом примусового стягнення виконавчою службою. Дані кошти відповідачем конвертувались у валюту (долари США) і використовувались для придбання майнових прав на житло, придбання житлової і не житлової нерухомості, будівництво, придбання рухомого майна, якими користувалось подружжя упродовж шлюбу, а також рухомого майна, яке придбавалось для підприємницької діяльності, але спільною сумісною власністю подружжя набуте майно, і кошти, за які воно придбавалось ніколи не були. Таким чином, відповідач був і залишається власником коштів, які він отримав до шлюбу, які передавав у кредит і які повертались після закінчення строку кредиту, як і є власником майнових прав та майна (рухомого і рухомого), придбаного під час шлюбу, оскільки придбавалось воно (майно) виключно за його особисті кошти.

06.07.2023 та 03.10.2023 представником позивачки було подано письмові пояснення у справі, в яких він зазначив, що грошові кошти, які відповідач успадкував після смерті батька були ним успадковані більше ніж 10 років тому і жодних доказів, що саме ці кошти були витрачені, як позика гр. ОСОБА_5 відповідачем не надано. Аналогічно і факт того, що відповідач позичив у рідної сестри за 10 років до укладення договору позики кошти, на думку представника, не може свідчити про те, що саме ці кошти були предметом позики. Також представник звернув увагу суду на те, що відповідач долучив до матеріалів справи докази отримання доходів за 2021- 2022 роки, що свідчить про те, що колишнє подружжя у вказаний період мало доходи, а відповідно і кошти для надання позики. Крім цього, укладаючи договір позики ОСОБА_3 надавала письмову згоду-заяву, з якої вбачається, що вищевказаний договір був укладений в інтересах сім`ї. Також сторонам було роз`яснено зміст статей 63, 65 СК України, із яких вбачається, що кошти які передавалися у позику є їх спільним майном. Серед іншого представник позивачки зазначив, що доводи про те, що позивачка в період часу із 2016 року не працювала і тому не має права на поділ майна суперечить нормам матеріального права, оскільки в період із 2016 року по дату розірвання шлюбу вона здійснювала догляд за донькою та займалась її вихованням.

Ухвалою від 18.01.2024 у справі було прийнято відмову позивача від позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_5 та в цій частині провадження у справі було закрито, а в іншій частині продовжено судовий розгляд.

09.02.2024 представником позивачки було подано заяву-пояснення, в якій він зазначив, що в ході розгляду справи було встановлено, що грошові кошти у сумі 67 000 доларів США були повернуті. Однак, такі кошти не були використанні в інтересах сім`ї, як вказує відповідач, оскільки із рішення Червоноградського міського суду Львівської області про розірвання шлюбу вбачається, що позов ОСОБА_3 був поданий ще 30.12.2022 і вже на момент звернення із даним позовом сторони не проживали разом та спільного господарства не вели, сімейних стосунків не підтримували. Відтак, спірні грошові кошти були повернуті 23.02.2023 вже після припинення фактичних шлюбних відносин та спільного проживання сторонами, як сім`ї. Також представник зауважив, що відповідач використав дані грошові кошти на власний розсуд та не повернув частину ОСОБА_3 , а тому ці кошти підлягають поділу та стягненню з нього на користь позивачки.

Ухвалою від 22.08.2024 представнику відповідача адвокату Безвенюку В. В. було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого провадження.

Відповідач у процесі розгляд справи повідомив суду, що грошові кошти, які були надані у позику йому повернуті у повному обсязі ще у шлюбі. Також він зауважив, що дані кошти були його особистою власністю, оскільки він взяв у своєї сестри у позику 10 мільйонів гривень. Тому просив відмовити позивачці у задоволенні даного позову.

Представник позивачки у судовому засіданні, яке відбулося 22.08.2024 просив задовольнити позов у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 33 500 доларів США.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, з мотивів наведених у поясненнях по суті справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 11 жовтня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 11.10.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Червоноградського міського управління юстиції у Львівській області (а. с. 5).

Відповідно до рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20.03.2023 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення набрало законної сили 20.04.2023, а звернулася позивачка з таким позовом до суду 30.12.2022 (а. с. 8, 215 - 216).

Відповідно до акту про фактичне місце проживання №СО/1102-2023 від 27.10.2023, складеного в присутності сусідів, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 217).

Із форми СК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування» установлено, які доходи отримувала ОСОБА_3 за 2016, 2017, 2018, 2019 роки (а. с. 9).

У відомостях з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 23.03.2023 містяться відомості про отриманий ОСОБА_3 дохід у листопаді 2021 року (а. с. 10).

Окрім цього, позивачка надала докази наявності у неї рахунків у банку, наявності коштів на цих рахунках за 2014-2015, 2017-2021 (а. с. 102-113).

Відповідач ОСОБА_4 також надав суду докази на підтвердження його доходів за період 2013 - 2022 (форми СК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування») (а. с. 149 - 150).

Окрім цього, із листа ГУ ДПС у Львівській області №1327/АП/13-01-72-02-03 від 21.11.2022, адресованого ОСОБА_9 вбачається, що останній перебуває на податковому обліку як фізична особа підприємець з 28.09.2015 по даний час, а також зазначені його доходи як ФОП відповідно до поданої податкової декларації (а. с. 152).

Також із платіжного доручення №11751 від 11.04.2019 установлено, що ОСОБА_4 отримав 5 781 733,00 грн - повернення статутного капіталу при виході з товариства (а. с. 153 - 157).

Відповідач та інші спадкоємці 01.06.2020 отримали спадщину (грошові кошти, які знаходилися на рахунках у банку та 25% корпоративних прав ТОВ «Мебель Сервіс») після смерті ОСОБА_10 (батька відповідача), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01.06.2020 (а. с. 158- 159).

Згідно з Договором позики грошових коштів від 28.10.2021 ОСОБА_4 надав, а ОСОБА_5 прийняв грошові кошти у сумі 1 766 870,40 грн, що згідно курсу НБУ станом на 28.10.2021 становить 67 000 доларів США, які ОСОБА_5 зобов`язаний повернути до 28.10.2022 (надалі Договір позики) (а. с. 70).

У п. 5 Договору позики ОСОБА_4 зазначив, що його дружина ОСОБА_3 згідна з укладенням цього договору, що підтверджується заявою-згодою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. 28.10.2021 за реєстрованим №2126.

Із заяви ОСОБА_3 від 28.10.2021, посвідченої приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. та зареєстрованої за №2126 вбачається, що остання дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на передачу в позику грошових коштів у сумі 1766870,40 грн, що еквівалентно 67 000 доларів США на умовах на його розсуд, а також на укладення договору іпотеки про взяття в іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, на умовах на його розсуд. Також у заяві вказано, що шляхом підписання цієї заяви ОСОБА_3 засвідчує, що укладення зазначених вище договорів/угод відповідає їхній внутрішній волі, такі договори/угоди укладаються/укладатимуться в їхніх спільних інтересах (в інтересах сім`ї) і цим не порушуються права жодного з них та інших членів їхньої сім`ї (а. с. 88).

Відповідно до Договору іпотеки від 28.10.2021, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , посвідченого приватним нотаріусом Магировською О. В. та зареєстрованого у реєстрі за №3499 (надалі - Договір іпотеки) іпотекодавцець з метою забезпечення повного виконання зобов`язання, зазначеного в цій статті, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому Договорі нерухоме майно, зазначене в ст. 2 цього договору. Предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка. У п.1.2 даного Договору іпотеки зазначено, що іпотекою за цим договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, що випливає з укладеного між ними договору позики грошових коштів, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 28.10.2021 (а. с. 66-69).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №320861807 від 23.01.2023) вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та на даний будинок накладено обтяження заборона відчуження на підставі договору іпотеки від 28.10.2021 №3499, обтяжувач ОСОБА_4 (а. с. 6-7).

Із заяви ОСОБА_4 від 27.02.2023, посвідченої приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Могировською О. В. та зареєстрованої в реєстрі за №711 вбачається, що гр. ОСОБА_4 у зв`язку з повним виконання зобов`язання згідно Договору іпотеки, укладеного між ним та гр. ОСОБА_5 28.10.2021 просить зареєструвати припинення заборони відчуження з житлового будинку АДРЕСА_1 , накладеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. 28.10.2021 за реєстровим № 3500 та із земельної ділянки, площею 0,0972 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :07:006:0001, накладеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. 28.10.2021 за реєстровим № 3501 та зареєструвати припинення іпотеки з вищевказаного майна (а. с. 232, 184-185).

Із довідки №961/02-14 від 26.11.2023, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. встановлено, що приватним нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_4 на заяві про повне виконання зобов`язання згідно вищевказаного Договору іпотеки (а. с. 213).

Позивачка вважає, що вищевказані кошти, які були передані у позику є спільним майном подружжя та підлягають поділу між ними, у зв`язку із чим звернулася до суду за захистом своїх прав.

При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.

На підставі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі 595/324/17)

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відтак, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Також суд враховує правові позиції та висновки, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р, де належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом та зазначено вище, сторони зареєстрували шлюб 11.10.2014, а рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.03.2023, яке набрало законної сили 20.04.2023, шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони набули майно, зокрема грошові кошти, що підтверджується доказами, зазначеними вище.

28.10.2021 грошові кошти у сумі 67 000 доларів США були передані у позику ОСОБА_5 , що підтверджується Договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Такий договір був укладений в інтересах сім`ї, що підтверджується п. 5 Договору позики та заявою ОСОБА_3 про надання на це згоди, засвідченою приватним нотаріусом, у якій зокрема зазначено, що «шляхом підписання цієї заяви ОСОБА_3 засвідчує, що укладення зазначених вище договорів/угод відповідає їхній внутрішній волі, такі договори/угоди укладаються/укладатимуться в їхніх спільних інтересах (в інтересах сім`ї) і цим не порушуються права жодного з них та інших членів їхньої сім`ї».

ОП КЦС ВС у постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22 зазначила, що «згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду».

Відтак, на думку суду, при укладенні вищевказаного договору позики відповідач усвідомлював «поза розумним сумнівом», що дані грошові кошти є спільним майном подружжя, а тому він не заявляв, що такі кошти є його особистою приватною власністю.

Суд вважає, що доводи відповідача про те, що спірні грошові кошти є його особистою приватною власністю є безпідставними, оскільки, належних, допустимих і достатніх доказів того, що саме особисті кошти відповідача були позичені в розумінні вимог ст. 57 СК України суду не надано.

Натомість, в матеріалах справи містяться докази того, що подружжя у період перебування у шлюбі отримувало доходи, що свідчить про можливість накопичення коштів, які згодом були передані у позику.

Позиція відповідача про те, що позивачка в період перебування у шлюбі не отримувала доходів, оскільки в період із 2016 року по дату розірвання шлюбу вона здійснювала догляд за донькою та займалась її вихованням, а відтак все майно, набуте за час шлюбу, є його особистою власністю, не заслуговує на увагу, оскільки вказані аргументи відповідача суперечать положенням статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), про що зазначив ВС у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 338/358/20.

Окрім цього, суд звертає увагу і на те, що доходи відповідача, як ФОПа, також являються доходами подружжя, на що вказує ВС у постанові від 06.12.2021 у справі № 161/7804/19.

Також варто зауважити і те, що факт того, що відповідач отримав спадщину після смерті батька, позику у сестри та дохід від відчуження корпоративних прав не свідчать про те, що саме ці кошти були передані у позику за вищевказаним Договором позики та які просить поділити позивачка. Відповідач не заявляв цього при укладенні договору позики, а відтак, на думку суду, такі його дії свідчать про небажання ділити спільно набуте майно з позивачкою.

Як зазначалося вище, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 від 27.02.2023, у якій він просив нотаріуса зареєструвати припинення заборони відчуження предмету іпотеки у зв`язку з повним виконання зобов`язання згідно Договору іпотеки, укладеного між ним та гр. ОСОБА_5 28.10.2021. Аналогічне вбачається із довідки №961/02-14 від 26.11.2023, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В.

Відтак, ймовірно спірні кошти були повернуті відповідачу 27.02.2023, тобто ще під час перебування сторін у шлюбі, проте вже після подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу (30.12.2022), тобто після припинення фактичних шлюбних відносин. Про це також повідомляв суду відповідач під час розгляду даної справи.

Разом з цим, доказів того, що дані спірні кошти були використані в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що відповідачем та його представником не доведені факти та обставини, необхідні для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Відтак, враховуючи все вищевикладене, позов слід задовольнити та стягнути із відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_3 33 500,00 доларів США (1/2 від 67 000,00 доларів США), оскільки частки подружжя є рівними та такі підлягають поділу в рівних частках.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою або фізичною-особою підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України до задоволення підлягає також вимога позивачки про стягнення із відповідача на її користь сплаченого при зверненні до суду з позовом судового збору в розмірі 1073,60 гривень.

Окрім цього, оскільки ухвалою суду від 20.04.2023 позивачці було відстрочено сплату судового збору, із відповідача слід також стягнути на користь держави 11 176,89 гривень судового збору, з розрахунку: 12250,49 (1% від ціни позову 1 225 048,10) 1073,60 грн (судовий збір сплачений позивачкою).

Керуючись ст. ст. 2, 141, 206, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 67 000 (шістдесят сім тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 33 500 (тридцять три тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 11 176 (одинадцять тисяч сто сімдесят шість) гривень 89 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.09.2024.

Відомості про сторін у справі:

Позивачка: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ).

Суддя: М. В. Мельникович