ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2024 року

м. Київ

справа № 367/7905/18

провадження № 61-5368св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи: ОСОБА_8 , Приватне акціонерне товариство «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», Коцюбинська селищна рада, регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_9 , на постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_8 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном.

Позов мотивований тим, що 12 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (третя особа) укладені договори купівлі-продажу будівель та споруд та земельної ділянки, відповідно до яких позивач набула у власність нерухоме майно, а саме: гаражні бокси - прохідна «А», загальною площею 378,7 кв. м; цех «Б», загальною площею 1343,1 кв. м, офісно-складські приміщення «Г», загальною площею 565.3 кв. м; побутові приміщення «Ж», загальною площею 167,3 кв. м; трансформаторна підстанція «В», загальною площею 34,1 кв. м; котельня «3», загальною площею 215,3 кв. м; водонапірна вежа «І», загальною площею 95,2 кв. м; артезіанська свердловина «К», загальною площею 25.8 кв. м; сарай «Л»; сарай «М»; вбиральня «С»; альтанка «Т»; гараж «Ч»; огорожа №1-3; пожежний резервуар № 4; земельну ділянку кадастровий № :01:015:0005 площею 1, 6221 га за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування виробничої бази. Укладені договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В. В. про що зроблено реєстраційні записи за № 807 та 803.

Під час відчуження нерухомого майна продавець ОСОБА_8 гарантував, що прихованих недоліків нерухоме майно немає, нікому іншому не відчужене, в оренді не перебуває, під забороною (арештом), заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не передано, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб як в межах України, так і за її межами немає, укладанням цього договору не порушуються права користування третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, недієздатних та обмежено дієздатних осіб.

В процесі експлуатації придбаного нерухомого майна та підготовки його до реконструкції позивачу стало відомо, що в офісно-складському приміщенні під літерою «Г» площею 81 кв. м проживають відповідачі у справі, вважають зайняті ними приміщення житловим будинком № 58 , стверджують, що вони у законний спосіб набули право користування житлом, прописані в ньому, а тому добровільно звільнити їх відмовляються. Однак, зайнятий відповідачами об`єкт нерухомості не має правового статусу житлового і за ним не було закріплено земельну ділянку для обслуговування.

Між тим, вказує про те, що на порушення норм земельного законодавства, у відсутність правовстановлюючих документів на землю та «будинок», відповідачі у справі користуються земельною ділянкою, що розташована під зайнятими ними приміщеннями, огородили землю парканом, що унеможливлює вільний доступ як до належного позивачу на праві власності нерухомого майна так і до земельної ділянки під ним. Зазначає про те, що за таких умов позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, внаслідок чого змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості по АДРЕСА_2 , відомості по даному об`єкту, а саме житловому будинку № 58 , відсутні.

13 квітня 2017 року позивач звернулась до Коцюбинської селищної ради із запитом щодо наявності чи відсутності в межах населеного пункту смт. Коцюбинське будинків № 58 та АДРЕСА_3 , за результатами розгляду якого 20 липня 2017 року Управлінням житлово-комунального господарства «Біличі» (далі - УЖКГ «Біличі») позивачу було видано довідку про те, що будинки № 58 та 58/1 на балансі УЖКГ «Біличі» не знаходяться.

Вважає, що відповідачі у справі без законних правових підстав проживають в нежитловому приміщенні, що розташоване в АДРЕСА_1 , не дають доступу до нього, та чинять позивачу перешкоди у здійсненні права власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області попередньому власнику спірного майна - Приватному акціонерному товариству «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (далі - ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція»), офісно-складські приміщення «Г» загальною площею 565,3 кв. м, є складовою об`єкту нерухомого майна, належного на праві приватної власності товариству. Приміщення, в якому мешкають відповідачі, відповідно до рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 160 від 30 жовтня 2012 року та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є складовою частиною об`єкту нерухомості за адресою АДРЕСА_1 (будівлі та споруди), що не відноситься до житлового фонду.

Відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди в доступі до офісно-складських приміщень під літерою Г, позивач позбавлена можливості використовувати їх за цільовим призначенням, здійснити заплановану реконструкцію приміщення, виготовити проектно-кошторисну документацію та відповідно подати декларацію про початок будівельних робіт. Таким чином, своїми діями відповідачі суттєво обмежують та створюють перешкоди позивачу у здійсненні свого права власності. Між позивачем та відповідачами договірних зобов`язань не існує і вони відмовляються добровільно звільнити офісно-складські приміщення «Г» та земельну ділянку, належні позивачу на праві власності.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, а саме:

звільнити офісно-складське приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м: побутове приміщення № 1 площею 81,0 кв. м, побутове приміщення № 2 площею 2,2 кв. м групи приміщень № 8; коридор № 4 площею 4,2 кв. м групи приміщень № 1;

звільнити земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0005 площею 84,1 кв. м (0,00841 га), яку займають офісно-складські приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м;

знести самочинно виконану добудову над частиною офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 - побутовим приміщенням № 1 площею 81,0 кв. м;

стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 квітня 2019 року до участі у справі у якості третіх осіб залучені Приватне акціонерне товариство «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (далі - ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція»), Коцюбинська селищна рада.

Протокольною ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року до участі у справі у якості третьої особи залучено регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого є регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2022 року у складі судді Мерзлого Л. В. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_8 , ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», Коцюбинська селищна рада, регіональне відділення Фонду державного майна України у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, а саме:

звільнити офісно-складське приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м: побутове приміщення № 1 площею 81,0 кв. м, побутове приміщення № 2 площею 2,2 кв. м групи приміщень № 8; коридор № 4 площею 4,2 кв. м групи приміщень № 1;

звільнити земельну ділянку кадастровий номер : 01: 015: 0005 площею 84,1 кв. м (0,00841 га), яку займають офісно-складські приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м.

знести самочинно виконану добудову над частиною офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 - побутовим приміщенням № 1 площею 81,0 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 8 000,00 грн за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи та 2 178,00 грн сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 не навела доказів існування житлового будинку № 58 як самостійного об`єкту нерухомого майна, правовстановлюючих документів на нього, не надала належних доказів правомірності користування складським приміщеннями по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за даною адресою. Разом з тим, відповідачі користуються земельною ділянкою, що розташована під зайнятими ними приміщеннями, огородили землю парканом, що унеможливлює вільний доступ як до належного позивачу на праві власності нерухомого майна так і до земельної ділянки під ним.

Натомість, судом встановлено, що:

приміщення, в якому мешкає відповідач та члени її родини, відповідно до рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 160 від 30 жовтня 2012 року та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є складовою частиною об`єкту нерухомості за адресою АДРЕСА_1 (будівлі та споруди). Ці приміщення не відносились і не відносяться до житлового фонду;

сім`я ОСОБА_10 у складі чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_11 , сини ОСОБА_3 та ОСОБА_12 ), як робітника заводу « Теплозвукоізоляція », проживала в бараку АДРЕСА_2 . Разом з ними у вказаному приміщенні після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в 1980 році почала проживати і ОСОБА_2 , як член сім`ї робітника заводу ОСОБА_10 . Відповідно до пояснень ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», зазначений будинок є будинком барачного типу, для проживання не придатний, введений в експлуатацію 1962 році і підлягав знесенню, прописувати мешканців та заселяти мешканців заборонено. Після відселення з нього робітників заводу розпорядженням адміністрації заводу «Теплозвукоізоляція» віддано цеху № 2 для виробничих потреб і не являється жилим приміщенням;

рішенням Ірпінського виконкому від 20 липня 1981 року № 334 сім`ї ОСОБА_10 у складі чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_11 , сини ОСОБА_3 та ОСОБА_12 ) була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_5 та видано ордер № 1101 від 29 липня 1981 року. ОСОБА_2 в ордер на отримання житла не була внесена у зв`язку з тим, що у справі квартирного обліку були відсутні документи про місце прописки і про забезпеченість її жилою площею по місцю прописки. По невідомим причинам ОСОБА_2 не прописалась на жилу площу до чоловіка і не виселилась з ним на жилу площу, котру отримав її свекор - ОСОБА_10 . Разом з тим, ОСОБА_3 - чоловік ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною були зобов`язані звільнити зазначений барак і перейти на жилу площу відповідно до ордера № 1101 від 29 липня 1981 року;

працівниками ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» було виявлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за відсутності відповідного дозволу власника про надання приміщення у користування (оренду), без укладання договору оренди фактично самовільно використовують офісно-складські приміщення за літ. «Г», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку поблизу зазначеного будинку. Окрім того, мешканцями будинку було самовільно добудовано другий поверх до зазначеного одноповерхового приміщення, порушено цілісність несущої стіни шляхом встановлення вікна;

вирішення спору шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі буде ефективним захистом зі сторони суду порушеного права позивача, як власника спірного об`єкта нерухомості та відповідатиме статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» задоволено.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2022 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі правомірно проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 . Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що вказаний житловий будинок є частиною, належного їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 12 травня 2017 року, майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем не доведено, що відповідачі займають частину офісно-складського приміщення літ. «Г» площею 87,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та чинять позивачу перешкоди у користуванні цим майном, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції безпідставно прийняв за основу висновок експерта від 29 листопада 2019 року та при цьому не врахував, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачі проживають в офісно-складському приміщенні під літерою «Г», площею 81 кв. м, та над частиною офісно-складського приміщення № 1 площею 81,0 кв. м групи приміщень № 8 і що ними саме на цим приміщенням виконано двоповерхову прибудову. Натомість відповідно до матеріалів справи відповідачі зареєстровані та проживають в іншому житловому приміщенні, а саме в будинку АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_9 , в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права, а також не враховані висновки Верховного Суду викладені у справах № 569/4688/15-ц та № 520/8073/16-ц щодо надання належної правової оцінки висновку експерта, № 336/1461/19 та № 509/4286/16-ц щодо прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, № 390/34/17 щодо суперечливої поведінки учасника судового процесу, а саме:

суд апеляційної інстанції без відповідного клопотання та обґрунтування прийняв у якості доказу рішення Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 13 лютого 2023 року №395-26-ІХ, відповідно до якого житловий будинок (барак) у АДРЕСА_2 , що не увійшов до статутного капіталу ЗАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», було прийнято безоплатно в комунальну власність територіальної громади сел. Коцюбинське;

висновок, що відповідачі правомірно проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 , зроблений всупереч наявним в матеріалах справи документам;

суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки висновку судового експерта Свериди О. М. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи від 29 листопада 2019 року № 31/19 та помилково вважав, що судом першої інстанції цей висновок прийнятий безпідставно;

суд апеляційної інстанції не надав оцінки суперечливій поведінці ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», який в суді першої інстанції повністю підтримував обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, а суді апеляційної інстанції стверджував, що начебто відповідачі живуть у житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , який перебуває на їх балансі.

Позиція інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням представника Коцюбинської селищної ради Київської області була прийнята копія рішення сесії Коцюбинської селищної ради від 13 лютого 2023 року, відповідно до якого спірний житловий будинок (барак) не увійшов до статутного капіталу ЗАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» та був прийнятий безоплатно в комунальну власність територіальної громади сел. Коцюбинське Київської області;

позивач замовчує той факт, що будинок АДРЕСА_2 з 1994 року і по 13 лютого 2023 року знаходився в державній власності, так як під час приватизації ЗАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (правонаступник ПрАТ «Теплозвукоізоляція») його включено до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації станом на 01 лютого 1994 року. Відповідно до даних інформації підсистеми «Етап-Майно» вказаний житловий будинок рахується як такий, що не увійшов до статутного капіталу ЗАТ Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (правонаступник ПрАТ «Теплозвукоізоляція») та перебував весь цей час, у державній власності, органом управління якого і було регіональне відділення фонду державного майна України по Київській, Чернігівській та Черкаській області. Тобто спірний будинок був державним майном та знаходився на балансі у ПрАТ «Теплозвукоізоляція» і ніяким чином не міг бути предметом договору купівлі-продажу та на який набула право власності ОСОБА_1 ;

відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) від 12 вересня 2022 року зареєстровані матеріали досудового розслідування за частиною першою статті 364 КК України (номер кримінального провадження 0002072) щодо вчинення протиправних дій, спрямованих на вибуття з державної власності будинку АДРЕСА_2 ;

правомірне користування відповідачами спірним будинком встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили та на підставі яких всі відповідачі у справі зареєстровані за адресою знаходження спірного будинку.

У червні 2023 року виконавчий комітет Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року - без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за усним клопотанням представника Коцюбинської селищної ради було надано копію рішення Коцюбинської селищної ради від 13 лютого 2023 року та позивач не заперечував про долучення цього рішення до матеріалів справи. Також зазначає, що рішення Коцюбинської селищної ради не є основним доказом, який мав значення для вирішення справи по суті, оскільки воно було прийнято на підставі документів, які були наявні в матеріалах справи при розгляді справи в суді першої інстанції, однак суд першої інстанції не взяв їх до уваги при ухваленні рішення. Вказане рішення Коцюбинської селищної ради лише підтверджує факт, що відповідачі користуються майном, яке перебувало у державній власності, органом управління якого є регіональне відділення Фонду та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що судовими рішеннями у справах № 2-1447/05 та № 2-217/2006 визнано за відповідачами право користування будинком по АДРЕСА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 367/7905/18, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 367/7905/18.

У червні 2023 року матеріали цивільної справи № 367/7905/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 травня 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №569/4688/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно, а саме: гаражні бокси - прохідна «А», загальною площею 378,7 кв. м; цех «Б», загальною площею 1343,1 кв. м, офісно-складські приміщення «Г», загальною площею 565,3 кв. м; побутові приміщення «Ж», загальною площею 167,3 кв. м; трансформаторна підстанція «В», загальною площею 34,1 кв. м; котельня «3», загальною площею 215,3 кв. м; водонапірна вежа «И», загальною площею 95,2 кв. м; артезіанська свердловина «К», загальною площею 25.8 кв. м; сарай «Л»; сарай «М»: вбиральня «С»; альтанка «Т»; гараж «Ч»; огорожа №1-3; пожежний резервуар №4.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 є також власником земельної ділянки кадастровий № :01:015:0005 площею 1, 6221 га за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування виробничої бази.

Частину офісно-складського приміщення під літерою «Г» зайняли відповідачі у справі та проживають у ньому, вважаючи його будинком № 58 площею 81 кв. м та земельною ділянкою кадастровий номер :01:015:0005, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 31/19 від 29 листопада 2019 року:

ОСОБА_1 не використовуються приміщення офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м, а саме: побутове приміщення №1 площею 81,0 кв. м, побутове приміщення №2 площею 2,2 кв. м групи приміщень №8; коридор №4 площею 4,2 кв. м групи приміщень №1 через відсутність фактичного доступу до них, зі сторони території належного їй на праві власності майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 ;

дані приміщення займають 84,1 кв. м (0,00841 га) земельної ділянки кадастровий номер :01:015:0005 за адресою: АДРЕСА_1 (додатки № № 1, 2 висновку);

біля та над частиною офісно-складського приміщення № 1 площею 81,0 кв. м групи приміщень № 8 виконано двоповерхову прибудову, вхід до якої здійснюється з огородженої території, доступ до якої з території майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (фотознімки №№7-15) відсутній.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області, попередньому власнику спірного майна - ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» належали офісно-складські приміщення «Г» загальною площею 565,3 кв. м по АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості по АДРЕСА_2 , відомості по даному об`єкт, а саме житловому будинку № 58 , відсутні.

Довідкою від 20 липня 2017 року УЖКГ «Біличі» підтверджено, що будинок № 58 та на балансі УЖКГ «Біличі» не знаходиться.

Відповідно до спільної відповіді Виконкому Ірпінської міської Ради народних депутатів та Білицького заводу «Теплозвукоізоляція», яка була надана на лист № 30.07037.1 від 22 листопада 1982 року виконкому Київської обласної Ради народних депутатів, Ірпінський виконком вважає, що ОСОБА_3 умисно не покращив житлові умови собі та своїй дружині - ОСОБА_2 .

Сім`я ОСОБА_10 у складі чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_11 , сини ОСОБА_3 та ОСОБА_12 ) як робітника заводу « Теплозвукоізоляція », проживала в бараку АДРЕСА_2 .

Разом з ними у вказаному приміщенні після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в 1980 році почала проживати і ОСОБА_2 , як член сім`ї робітника заводу ОСОБА_10 .

Відповідно до пояснень ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», зазначений будинок є будинком барачного типу, введений в експлуатацію у 1962 році.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідно до довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 07 червня 2004 року, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 придатне для проживання, в приміщенні зроблений ремонт, проведена вода, опалення. ОСОБА_2 сплачує за комунальні послуги за житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2005 року у справі № 2-1447/05 за ОСОБА_2 визнано право на проживання в будинку АДРЕСА_2 . Зобов`язано Ірпінський МВ ГУ МВС України в Київській області зареєструвати її у вказаному будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 січня 2006 року у справі № 2-217/2006 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , визнано право користування будинком АДРЕСА_2 . Зобов`язано Ірпінський МВ ГУ МВС України в Київській області зареєструвати їх у цьому будинку.

Між УЖКГ «Біличі» та ОСОБА_2 укладений договір від 25 травня 2010 року про надання послуг з централізованого водопостачання, водовідведення та вивезення побутових відходів щодо будинку АДРЕСА_1 .

За відповіддю Фонду державного майна від 22 квітня 2019 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 рахується як такий, що не увійшов до статутного капіталу, але залишився на балансі ЗАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція»» (правонаступник ПрАТ «Теплозвукоізоляція»), та перебуває у державній власності, органом управління якого є Регіональне відділення Фонду.

Відповідно до рішення Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 13 лютого 2023 року № 395-26-ІХ, житловий будинок (барак) у АДРЕСА_2 , який не увійшов до статутного капіталу ЗАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» прийнято безоплатно в комунальну власність територіальної громади сел. Коцюбинське.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року по справі № 641/2156/19-ц (провадження № 61-7447св20) зазначено, що:

«суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що реконструкція житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 проведена без отримання необхідних дозвільних документів, а реєстрація змін речового права проведена без документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, тому вважав, що наявні підстави для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про скасування рішення державного реєстратора, апеляційний суд виходив з того, що до державного реєстратора із заявою про вчинення оскаржуваної реєстраційної дії ОСОБА_1 об`єктивно не міг звернутися, оскільки не був власником будинку, а міг звернутися лише попередній власник будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в інтересах якого і було вчинено оскаржувану реєстраційну дію. Тому, на думку апеляційного суду, не можливо з`ясувати, які саме права позивача порушені відповідачем ОСОБА_1 і в чому полягають його винні дії. Колегія суддів вважає, що дійшовши правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд припустився помилки при його мотивуванні. Так, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в пункті 58 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Отже ОСОБА_1, як власник житлового будинку на час подання Харківською міською радою розглядуваного позову, є належним відповідачем та вирішення заявлених вимог впливатиме на його зареєстроване право власності. Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17, відповідно до яких новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 556/1383/17 (провадження № 61-5895св22) зазначено, що:

«у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц (провадження № 61-7533св20), від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 (провадження № 61-16012св20), від 27 липня 2021 року у справі № 686/19201/15 (провадження № 61-3808св21), від 18 листопада 2021 року у справі № 642/8771/19 (провадження № 61-9957св21) вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що:

«право власності заявниці на гараж та його постійний характер не ставилися під сумнів двадцять років, поки не почалося нове дороговартісне будівництво на ділянці, яка збіглася з місцем розташування гаража заявниці. «Самовільний» характер користування заявницею земельною ділянкою у цій справі виник не в результаті порушення законодавства на момент будівництва її гаража, а, насамперед, у результаті розвитку українського законодавства в рамках переходу від радянського законодавства, яке не визнавало право приватної власності на землю та оренду у класичному сенсі, до системи, що ґрунтувалася на праві власності та наданні землі в оренду, які наразі характеризують українське земельне законодавство. Усталеним принципом практики суду є те, що умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є важливими для оцінки, чи зберігає оскаржуваний захід необхідний справедливий баланс, і, зокрема, чи покладає він на заявника непропорційний тягар.

До заявниці ставилися як до особи, яка самовільно зайняла земельну ділянку та не мала права не лише на відшкодування, але, у принципі, була зобов`язана відшкодувати владі міста витрати, понесені у зв`язку зі знесенням її гаража. Специфічний характер її ситуації до уваги взято не було. У такій ситуації, коли проект будівництва був, насамперед, спрямований на розбудову житла з метою отримання приватної комерційної вигоди, хоча він також оцінювався національними органами державної влади з точки зору інтересів суспільства через сприяння збільшенню та оновленню наявного житлового фонду, відповідати вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції могло б лише відшкодування, визначене порядком, який гарантує загальну оцінку наслідків експропріації, у тому числі присудження компенсації, яка відповідатиме ринковій вартості відчуженого майна. Жодної такої компенсації разом із належними гарантіями заявниці запропоновано не було» (SVITLANA ILCHENKO v. UKRAINE, № 47166/09, § 63-64, 71, 75-76, ЄСПЛ, від 04 липня 2019 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що:

«за обставин цієї справи, беручи до уваги прецедентне право та наведений нижче аналіз, суд вважає, що застосовною є норма про позбавлення власності (див. SVITLANA ILCHENKO v. UKRAINE, № 47166/09, §§ 60-64, 04 липня 2019 року). Повертаючись до питання законності втручання, суду важко прийняти твердження уряду про те, що будівлі, які належали компаніям-заявникам, були законно знищені з наступних причин. Наявні документи свідчать про те, що будівлі, які належали компаніям-заявникам, були знесені на підставі рішення міської ради від 7 листопада 2012 року, яке розглядало майно компаній-заявників як «самовільне будівництво». У зв`язку з цим суд зазначає, що стаття 376 Цивільного кодексу, чинна на той час, передбачала, що будівництво будівлі вважається самовільним, якщо воно було збудовано на ділянці, яка не була відведена особі, яка вела будівництво; або воно було виділено з іншою метою; або якщо не було відповідного документа на право виконання будівельних робіт або робіт згідно із затвердженим проектом; або якщо це суттєво порушувало будівельні стандарти та правила. Цією ж статтею передбачено, що особа, яка здійснила самовільне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак будівлі були викуплені у держави в 1990-х роках; вони вже були побудовані, і влада ніколи не припускала, що під час будівництва будинків було порушено будь-який закон. Державні органи видали компаніям-заявникам майнові сертифікати, що підтверджують їх приватну власність на будівлі, і ці сертифікати ніколи не були анульовані. Більше того, у договорах оренди конкретно вказувалося, що землю було надано компаніям-заявникам з метою обслуговування та експлуатації кафе та магазину, які розташовані в будівлях (див. пункт 3 вище). Таким чином, на момент винесення рішення № 679 міська рада усвідомлювала, що компанії-заявники є законними власниками будівель, про які йде мова, і що знищення будівель порушить їхні права власності та завдасть шкоди компаніям-заявникам. За таких обставин важко зрозуміти, як на момент видання рішення міської ради від 7 листопада 2012 року могло належним чином кваліфікувати будівлі, що належали компаніям-заявникам, як «самовільне будівництво». Той факт, що земля перебувала у муніципальній власності, а договір оренди закінчився, не скасовував права власності компаній-заявників на будівлі, яке було встановлено належним чином і не залежало від права власності на земельну ділянку. У зв`язку з цим суд зауважує, що ані Уряд, ані національні суди не посилалися на будь-яке національне правове положення, яке визначає міську раду як орган чи один із органів влади, уповноважених приймати рішення щодо експропріації приватної власності. Суд не зміг визначити будь-яке таке національне законодавство самостійно» (CASE OF AZALIYA, TOV AND OTHERS v. UKRAINE, № 31211/14 та № 31338/14, § 20-22, ЄСПЛ, від 09 березня 2023 року).

У справі, що переглядається, суди встановили, що:

відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно, а саме: гаражні бокси - прохідна «А», загальною площею 378,7 кв. м; цех «Б», загальною площею 1343,1 кв. м, офісно-складські приміщення «Г», загальною площею 565,3 кв. м; побутові приміщення «Ж», загальною площею 167,3 кв. м; трансформаторна підстанція «В», загальною площею 34,1 кв. м; котельня «3», загальною площею 215,3 кв. м; водонапірна вежа «И», загальною площею 95,2 кв. м; артезіанська свердловина «К», загальною площею 25.8 кв. м; сарай «Л»; сарай «М»: вбиральня «С»; альтанка «Т»; гараж «Ч»; огорожа №1-3; пожежний резервуар №4;

відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 є також власником земельної ділянки кадастровий № :01:015:0005 площею 1, 6221 га за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування виробничої бази;

частину офісно-складського приміщення під літерою «Г» зайняли відповідачі у справі та проживають у ньому, вважаючи його будинком № 58 площею 81 кв. м, а також користуються земельною ділянкою кадастровий номер :01:015:0005, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована під зайнятими відповідачами приміщеннями;

при задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що відповідачі користуються земельною ділянкою, що розташована під зайнятими ними приміщеннями, огородили землю парканом, що унеможливлює вільний доступ як до належного позивачу на праві власності нерухомого майна так і до земельної ділянки під ним;

при відмові у задоволенні позову суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем не надано доказів того, що вказаний житловий будинок є частиною, належного їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 12 травня 2017 року, майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1 ;

натомість, суди залишили поза увагою, що:

відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:015:0005 (т. 1 а. с. 20);

відповідно до листа регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 09 серпня 2021 року № 47-08-3534 спірний житловий будинок (барак по АДРЕСА_2 ) перебуває у державній власності на балансі ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», органом управління якого є регіональне відділення (т. 3 а. с. 70);

відповідно до висновку експерта № 31/19 від 29 листопада 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи приміщення офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 площею 87,4 кв. м, займають 84,1 кв. м (0,00841 га) земельної ділянки кадастровий номер :01:015:0005 за адресою: АДРЕСА_1 ; біля та над частиною офісно-складського приміщення № 1 площею 81,0 кв. м групи приміщень № 8 виконано двоповерхову прибудову, вхід до якої здійснюється з огородженої території, доступ до якої з території майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (фотознімки №№7-15) відсутній;

отже, суди не встановили хто є власником спірного приміщення, хто саме виконав спірну добудову та відповідно хто є належним відповідачем за заявленими вимогами.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду та висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_9 , задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2022 рокута постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року скасувати.

Справу № 367/7905/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук