КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1441/2024
Справа № 381/2978/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Соловей Г.В. в м. Фастів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недостовірною та такою, що порушує права особи на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у апеляційній скарзі від 05 квітня 2023 року та доповненнях до апеляційної скарги від 19 травня 2023 року у справі № 133/3955/21 стосовно ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 150000 грн., кошти від стягнення моральної шкоди перерахувати на рахунок благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим», стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Заявлені вимоги мотивував тим, що працює начальником відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Працює на залізниці з серпня 1991 року, з 2002 року здійснював представництво інтересів залізниці у судах. 22 січня 2021 року отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

09 березня 2023 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області було ухвалено рішення в справі № 133/3955/21, яким відмовлено у позові ОСОБА_3 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення працівника на роботі. У вказаній справі представником залізниці (відповідача) був він, а представником позивача був ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» надійшла апеляційна скарга по вказаній справі за підписом ОСОБА_2 . Оскільки адресатом на конверті був зазначений виробничий підрозділ залізниці, а не конкретна посадова особа, секретар дирекції розпечатала конверт і надала його разом з вкладенням керівнику підрозділу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, коли ОСОБА_1 зранку прийшов на роботу, колеги передали йому конверт з апеляційною скаргою, повідомивши, що підписант скарги у тексті застосував образливі слова на його адресу. Ознайомившись зі змістом апеляції, він був прикро вражений висловами відповідача: «Тепер маю намір показати істинне обличчя представника, «адвоката» ОСОБА_1 , мене цікавить хто цій низькій, нікчемній особі видав - свідоцтво на право адвокатської діяльності???»; «Цей факт вказує, що «адвокат» мало того що шахрай, ще й брехун,...»; «Якби «адвокат» ОСОБА_1 , не намагався займатись шахрайством, вводити суд в оману, правда завжди виходить на поверхню»; «…і знову брехня адвоката…».

Наголошував, що головним адресатом апеляційної скарги є суд апеляційної інстанції, який вивчає матеріали справи, тож, як мінімум, колегія суддів, яка розглядала справу в апеляційній інстанції, ознайомилась зі змістом апеляційної скарги, підписаної ОСОБА_2 .

Судовою колегією Вінницького апеляційного суду ОСОБА_2 як особа, яка не має адвокатського свідоцтва, до участі у справі допущений не був, у засіданні виступав сам позивач - ОСОБА_3 . Постановою Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2023 року рішення суду першої інстанції було скасовано, апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена. В приміщеннях суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не вступав з ОСОБА_1 у спілкування.

29 травня 2023 року, перебуваючи на своєму робочому місці, він отримав у телефонному режимі прохання зайти до кабінету колег-юристів. Зайшовши туди, від ОСОБА_4 він отримав поштовий конверт з відправленням, який вже був відкритий, і з текстом відправлення були ознайомлені інші співробітники. У конверті знаходились доповнення до апеляційної скарги від 19 травня 2023 року за підписом ОСОБА_2 . В додатках до доповнень знаходився лист, який починається зі слів «Від мене особисто!!!», в якому відповідачем було викладено нецензурні образи в адресу ОСОБА_1 .

Пізніше ОСОБА_1 встановив, що лист, який починається зі слів «Від мене особисто!!!», до матеріалів справи 133/3955/21 автором листа доданий не був, а направлений тільки на адресу його роботи, при цьому варто зауважити, що лист направлений не йому особисто. Очевидно, що відправник з самого початку поставив мету розповсюдження щодо позивача неправдивої інформації і образи у його адресу, не маючи на це жодних підстав.

Підкреслював, що інформація щодо нього була поширена відповідачем працівникам підприємства, де він працює, та суддям Вінницького апеляційного суду, де він з 2002 року неодноразово представляв інтереси залізниці. Частина зазначеної інформації є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а частина - прямою образою. Беззаперечно, що поширення окресленої інформації порушує немайнові права ОСОБА_1 на честь, гідність та ділову репутацію. Вважав, що сума у 150000 грн. є мінімальною для відшкодування душевних страждань, відтак, розумною та справедливою. Повідомляв, що не має наміру збагатитись за рахунок кривдника, і за важких обставин, які переживає українське суспільство, вважає за доцільне перевести всі стягнуті кошти на рахунок благодійної організації.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2023 року позов частково задоволено, визнано недостовірною та такою, що порушує права особи на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію розповсюджену ОСОБА_2 у апеляційній скарзі від 05 квітня 2023 року та доповненнях до апеляційної скарги від 19 травня 2023 року у справі № 133/3955/21 стосовно ОСОБА_1 . В решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2023 року в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення, яким вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150000 грн. моральної шкоди задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. Кошти від стягнення моральної шкоди перерахувати на рахунок благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим», стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц, вказував, що суд першої інстанції встановив наявність цивільного правопорушення, а саме, що відбулось поширення інформації, яка стосується певної юридичної особи, тобто позивача, встановив, що інформація не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам і перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Зауважував, що згідно постанови Верховного Суду в справі № 591/7099/16-ц від 20 травня 2019 року, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Наголошував, що за змістом ст. 23 ЦК України, приниження честі, гідності, а також ділової репутації виділено законодавцем в окрему самостійну категорію підстав нанесення моральної шкоди. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», приниження честі та гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою. Реалізуючи своє право на відшкодування завданої шкоди, позивач тим самим просить суд здійснити наступні дії: визнати право позивача на компенсацію моральної шкоди взагалі, визначити грошовий розмір відшкодування моральної шкоди, стягнути з відповідача компенсацію у визначеному судом розмірі.

Вказував, що суд першої інстанції, встановивши факт приниження честі, гідності, а також ділової репутації позивача, не визнав його право на компенсацію моральної шкоди взагалі, не визначив грошових розмір відшкодування моральної шкоди та відмовив позивачу у вимозі стягнути з відповідача компенсацію у визначеному судом розмірі.

В мотивувальній частині рішення суд зазначив про недоведеність вимог про відшкодування моральної шкоди, своїм твердженням заперечивши висновок Верховного Суду, викладений у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року.

Вважав, що таке твердження також суперечить матеріалам справи, оскільки в судовому засіданні 05 жовтня 2023 року позивач надавав суду пояснення, в чому полягає моральна шкода, нанесена відповідачем (безсоння або короткі сни з негативними сюжетами, ранкові головні болі, важкість при зосередженні на роботі, постійне відволікання на питання, що він не так зробив, зніяковілість при зустрічах з колегами, які були ознайомлені з оскаржуваною негативною інформацією). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Він звернувся до суду, щоб виправдатись в очах колег та суддів апеляційного суду. Сам процес для нього є неприємним та вимушеним (а це і є характер та тривалість вимушених змін в його житті), займає частину часу, який він міг би провести в сім`ї, колі друзів тощо.

Наводив положення постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Зазначив, що визнаючи факт порушення прав позивача, суд першої інстанції порушує вимогу ст. 23 ЦК України, так як безпідставно відмовляє позивачу у моральних стражданнях, тим самим ще більше їх поглиблюючи.

Зауважував, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції неодноразово зазначає, що відповідач не заперечував і підтвердив, що дійсно ним при написанні апеляційної скарги та доповнень були вжиті вказані слова, але вважає їх оціночними. Таким чином, відповідач не розуміє та, після проголошення оскаржуваного рішення, не зрозумів протиправності своєї поведінки, оскільки вголос прокоментував його як «справедливе рішення». Отже, такі або подібні його дії будуть тривати і у подальшому.

Вказував, що за час судового розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідач написав заяви на адресу керівника роботи ОСОБА_1 та до Вінницької обласної прокуратури. З метою отримання об`єктивної картини конфлікту, позивач вимушений був надавати відповідні пояснення, що відібрало у нього певну частину часу та внесло до його звичного життєвого процесу ще додаткові негативні емоції.

Таким чином, вважав, що рішення суду першої інстанції не є належним захистом порушених прав позивача, не відповідає основним положенням, завданням та основним засадам цивільного судочинства.

Посилався на ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, вказував, що розмір моральної шкоди, заявлений ним, не може призвести до збагачення потерпілого, оскільки всі кошти від суми моральної шкоди він просить перевести на рахунок благодійної організації.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позивач має намір через задоволення апеляційної скарги заволодіти коштами в розмірі 150000 грн.

Вказував, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди.

Щодо поширення неправдивої інформації, вказував, що безпосередньо ним у відзиві до Вінницького апеляційного суду було надано факти та докази, вказано на ознаки негативної характеристики та поведінки ОСОБА_1 , які вплинули на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. На підставі інформації, вказаної ним у відзиві, апеляційним судом було скасовано рішення даного суду та задоволено вимоги ОСОБА_3 , інтереси якого представляв ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі ним вказувалось на факти та докази, а ось додаток є оціночним судженням, спровокований самим ОСОБА_1 .

Наводив зміст ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», згідно яких ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, та ст. 277 ЦК України, відповідно до якої предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження.

Вказував, що у разі, якщо позивач є публічною особою, як в даному випадку, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, які містяться в Резолюції № 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами. Всі його доводи викладені в промові в дебатах від 15 листопада 2023 року, даний документ долучено до матеріалів справи.

Вказував, що на сьогодні безпосередньо ним перед прокуратурою Вінницької області порушено питання щодо кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за ст. 190 КК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов про захист честі, гідності та ділової репутації в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права особи на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію розповсюджену ОСОБА_2 у апеляційній скарзі від 05 квітня 2023 року та доповненнях до апеляційної скарги від 19 травня 2023 року у справі № 133/3955/21 стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач публічно з використання нецензурної лексики повідомив інформацію стосовно позивача, яка принижує його честь і гідність, а також вчинив протиправні дії, які принижують його як особистість. Вказане також не заперечується самим відповідачем. За таких обставин суд вважає, що слід визнати інформацію поширену ОСОБА_2 в апеляційній скарзі від 05 квітня 2023 року та доповненнях до апеляційної скарги від 19 травня 2023 року у справі № 133/3955/21 такою, що принижує честь і гідність останнього.

В даній частині судове рішення ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), статтею 277 ЦК України кожному гарантується право на спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Зазначена стаття Конвенції передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

У пунктах 4, 19, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією фізичних осіб розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування.

Нецензурні висловлювання включають неввічливі, непристойні, вульгарні та лайливі вислови.

Негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є адвокатом, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВА № 1285 від 22 січня 2021 року (а. с. 13).

Наказом (розпорядженням) регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 632/ОС від 11 червня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 11 червня 2020 року на посаду начальника відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби, підстава: заява ОСОБА_1 , подання від 18 травня 2020 року № НЮ-7/720. За переведенням із виробничого підрозділу Козятинської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» (а. с. 14).

Наказом філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 10 травня 2023 року ОСОБА_1 було відряджено на 2 доби (16 - 17 травня 2023 року) до м. Одеса, Господарський суд Одеської області для участі в судовому засіданні (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу виробничого підрозділу Козятинської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» надійшло поштове відправлення з апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою ОСОБА_2 , по справі № 133/3955/21 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 березня 2023 року. Адресатом поштового відправлення зазначено виробничий підрозділ (а. с. 18 - 30).

За змістом апеляційної скарги по справі № 133/3955/21, вона серед іншого містить наступні висловлювання: «Тепер маю намір показати істинне обличчя представника, «адвоката» ОСОБА_1 , мене цікавить хто цій низькій, нікчемній особі видав - свідоцтво на право адвокатської діяльності???»; «Цей факт вказує, що «адвокат» мало того що шахрай, ще й брехун,...»; «Якби «адвокат» ОСОБА_1 , не намагався займатись шахрайством, вводити суд в оману, правда завжди виходить на поверхню»; «…і знову брехня адвоката…».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 приймав участь в судовому засіданні Господарського суду Одеської області в справі № 916/1228/23 як представник позивача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» (а. с. 16 - 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року на адресу виробничого підрозділу Козятинської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» надійшло поштове відправлення № 858 з доповненням до апеляційної скарги, додатками до якого зазначено копію трудової книжки ОСОБА_3 та доказ надсилання копії доповнення відповідачу. Крім того, у поштовому відправленні знаходився лист, який починається зі слів «Від мене особисто!!!», в якому відповідачем було викладено звернення до позивача образливими та непристойними виразами (а. с. 31 - 34).

26 жовтня 2022 року Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради ОСОБА_2 видане посвідчення члена сім`ї загиблого, що посвідчує право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а. с. 55).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано нові докази, а саме копію рішення Козятинського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року, копію постанови Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2023 року, копію заяви про кримінальний злочин, копію витягу з ЄРДР, відповідь на заяву від 20 листопада 2023 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявлено клопотань про поновлення строку для подання доказів та про приєднання нових доказів, розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Крім того, в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Враховуючи викладене, оскільки один із доказів (відповідь на заяву від 20 листопада 2023 року) не існували на час ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувались ним, то апеляційний суд не може його врахувати як доказ, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що приниження честі, гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою, вказував, що сума у 150000 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, відтак, розумною і справедливою.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем при подачі позову так і в ході його розгляду не було надано суду належних доказів щодо розміру визначеного морального відшкодування (характер психологічного стресу, який ним було отримано, характер та тривалість вимушених змін в його житті, перенесених ним психоемоційних та моральних страждань), а тому в цій частині вимоги позову до задоволення не підлягають.

Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками, виходячи з наступного.

Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та його вини в її заподіянні.

Відповідно до ч. 1, 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Таким чином, приниження честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи винесено законодавцем в окрему самостійну категорію заподіяння моральної шкоди, тобто приниження честі, гідності, а також ділової репутації є саме по собі моральною шкодою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» життя, здоров`я, честь і гідність адвоката та членів його сім`ї, їх майно перебуває під охороною держави, а посягання на них тягнуть відповідальність, передбачену законом.

Судом встановлено, що відповідач публічно з використанням нецензурної лексики повідомив інформацію стосовно позивача, яка принижує його честь і гідність, а також вчинив протиправні дії, які принижують його як особистість. Вказане також не заперечується самим відповідачем.

Отже, встановивши факт приниження честі, гідності, а також ділової репутації позивача, суд першої інстанції водночас безпідставно не визнав права позивача на компенсацію моральної шкоди взагалі, не визначив грошовий розмір відшкодування моральної шкоди та відмовив позивачу у вимозі про стягнення з відповідача компенсацію у визначеному судом розмірі.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, її розміру, суперечать наведеним положенням ст. 23 ЦК України та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Крім того, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи відзиву на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 намагається оскаржити рішення суду першої інстанції в частині вимоги майнового характеру, за яку судовий збір не справлявся, що, на думку відповідача, вказує на ознаки шахрайства в діях позивача. Апеляційний суд звертає увагу, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено 2684 грн. (а. с. 10), тобто в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року, що відповідає положенням ст. 4 Закону України «Про судовий збір» щодо розміру ставки судового збору за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позовної заяви про відшкодування моральної шкоди (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, за невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний спір по суті, апеляційний суд виходить із того, що відповідач, який склав та направив до виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», де працює позивач, та до Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу та доповнення до неї, поширив негативну недостовірну інформацію з використанням нецензурної лексики щодо особи позивача, чим порушив право позивача на повагу до його гідності та честі, недоторканість ділової репутації, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд враховує пояснення, надані позивачем у суді першої інстанції щодо заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає також у душевних стражданнях,порушенні життєвих зв`язків з оточуючими, оскільки він почав зніяковіло відчувати себе при спілкуванні з колегами, які в зв`язку з виконанням посадових обов`язків були вимушені ознайомитися з негативною інформацією відносно позивача, поширену відповідачем у апеляційний скарзі.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що він, вживаючи нецензурну лексику, був спровокований діями самого ОСОБА_1 , а в апеляційній скарзі у справі № 133/3955/21 ним наведено факти та докази і вказано на ознаки негативної характеристики ОСОБА_1 , які вплинули на рішення Козянського міськрайонного суду Вінницької області, не є підставами для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності за дифамацію позивача.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в п. 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19), згідно яких, нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті).

При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен враховувати характер правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) викладено правовий висновок, згідно якого, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення

Апеляційний суд враховує, що позивач є адвокатом, отже, публічною особою, межа допустимої критики щодо якого є значно ширша, ніж окремої пересічної особи.

Аналогічні правові висновки щодо віднесення адвокатів до публічних осіб викладені в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 127/24479/22 (провадження № 61-7670св23).

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Врахувавши обставини цієї справи (застосування відповідачем нецензурної лексики в процесуальних документах, які були адресовані роботодавцю позивача та органу судової влади); визнання відповідачем даних обставин та переконаність у правильності своїх дій, що вказує на неусвідомлення ним своєї протиправної поведінки; належність позивача до кола публічних осіб; соціальний статус відповідача (батько загиблого ветерана війни, що підтверджується посвідченням від 26 жовтня 2022 року, а. с. 55) апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000 грн., оскільки такий розмір є достатньою сатисфакцією для позивача, цілком розумним, справедливим та зваженим.

Разом із тим, не підлягають задоволенню вимоги про перерахунок коштів, стягнутих як компенсацію моральної шкоди, на рахунок благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим», з огляду на їх невідповідність вимогам закону. Дані обставини не позбавляють позивача можливості самостійно розпорядитися даними коштами на власний розсуд, в тому числі у обраний ним спосіб.

Позивачем понесено судові витрати в розмірі 4026 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 3 % (задоволено вимоги про стягнення 5000 грн. з заявлених 150000 грн.), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволення апеляційної скарги в розмірі 120,78 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2023 року в частині відмови в позові скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати в розмірі 120,78 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.