Справа № 638/7639/23
Провадження № 2-к/638/1/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Бикової Д.С.,

представника заявника Браташ О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в приміщенні суду клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Браташ О.О. про визнання на території України рішення Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні сімейний суд (Німеччина) в справі №456 F 5023/23 UG від 08.03.2023 року, що вступило в законну силу 08.05.2023 року, яким справу завершено без судового втручання,-

в с т а н о в и в:

До Дзержинського районного суду м.Харкова 12.07.2023 року надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Браташ О.О. про визнання на території України рішення Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні сімейний суд (Німеччина) в справі №456 F 5023/23 UG від 08.03.2023 року, що вступило в законну силу 08.05.2023 року, яким справу завершено без судового втручання. Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 . В період запровадження воєнного стану в Україні неповнолітній ОСОБА_3 перебуває під опікою бабусі ОСОБА_4 та проживає разом з нею в Франкфурт-на-Майні (Німеччина). Дільничним судом м.Франкфурт-на-Майні розглядалась справа про права дитини та/або права та обов`язки батьків відносно дитини. Справу завершено без судового втручання, після того, як мати та бабуся дитини порозумілися в питанні стосовно організації спілкування ОСОБА_5 з його матір`ю в супроводі третьої особи. Виконання рішення іноземного суду в Україні необхідне для подання до служби у справах дітей.

12.12.2023 року ОСОБА_2 подала клопотання по справі, зазначивши, що звернення до суду у Німеччині нею біло спровоковано поведінкою заявника та ОСОБА_4 (вивіз дитини не тільки з України до Німеччини, а й в подальшому з Німеччини до Канади на певний час без дозволу матері). Дане рішення жодним чином не стосується встановлення права опіки над дитиною в судовому порядку за німецьким законодавством. Предмет позову, поданого ОСОБА_2 до сімейного Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні встановлення прикордонного контролю з метою запобігання подальшого переміщення дитини ОСОБА_3 без згоди матері ОСОБА_2 . Предмет спору, що виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в результаті чого ухвалено рішення, за законами України не підлягає судовому розгляду, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання. Натомість рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова по справі №638/4539/22 визначено місце проживання дитини. Права опіки ОСОБА_4 не має ані за законодавством України, ані за законодавством Німеччини. ОСОБА_4 має довідку, що підтверджувала її право на виховання і видавалася виходячи з того, що на момент її отримання не можна було залишити малолітню дитину без супроводу. Право опіки в даному випадку мають лише мати та батько дитини.

У судовому засіданні представник заявника підтримала подане клопотання та просила задовольнити, заінтересовані особи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали клопотання, прийшов до наступного.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно рішення Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні від 08.03.2023 року справу завершено без судового втручання, оскільки такі заходи відповідно до §1666 Цивільного кодексу (BGB) не є доцільними. Передумовою для вживання таких заходів відповідно до §1666 Цивільного кодексу є настання дій, що створюють загрозу фізичному, психічному або емоційному здоров`ю дитини або його майну, а батьки не мають бажання або не в змозі попередити загрозу. Постанова сімейного суду про заборону на перетин кордону передбачає обґрунтовану конкретними обставинами стурбованість щодо того, що дитина не буде повернена після виїзду за кордон. З іншого боку заборона на перетин кордону не є виправданим заходом, спричиненим лише тим, що один з батьків проживає в іншій країні або підтримує тісний зв`язок зі своєю батьківщиною та існує абстрактна можливість того, що він на тривалий час залишиться з дитиною за кордоном.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.05.2023 року по справі №638/4539/22, яке постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 року залишено без змін, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Виходячи зі змісту рішення Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні вбачається, що вирішувалось питання про обмеження виїзду зі сторони матері до Канади та зі сторони бабусі до України.

Стаття 1666 Цивільного кодексу (Burgerliches Gesetzbuch) передбачає, що суди із сімейних справ зобов`язані видавати розпорядження про вжиття необхідних заходів, якщо є загроза благополуччю дитини (Gefahrdung des Kindeswohls) (рішення ЄСПЛ по справі «Гаазе проти Німеччини»). Ризики для добробуту дитини існують тоді, коли фізичному, психічному або емоційному добробуту дитини загрожує небезпека, якій батьки не можуть запобігти (§ 1666 абз. 1 BGB).

Таким чином Дільничний суд м.Франкфурт-на-Майні не знайшов підстав для застосування зазначеного положення та не задовольнив вимоги ані матері дитини, ані бабуся дитини, оскільки дитині нічого не загрожувало.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини першої статті 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

У частині сьомій статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Відповідно до статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 136-VI, заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах. У визнанні, однак, може бути відмовлено: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

Пунктом 5 частини 1 статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що цей закон застосовується до питань визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними елементом.

За положенням ч.1 ст.66 зазначеного закону права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Порядок виїзду дитини за кордон визначений, зокрема ст.157 СК України. Так, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків

Також, частиною 3 статті 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Так, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, зареєстроване місце проживання його батьків в Україні.

Таким чином, питання виїзду дитини за кордон або обмеження її виїзду вирішується у відповідності до законодавства України, оскільки дитина є громадянином України, її батьки проживають в України, а бабуся дитини не є її законним опікуном за законодавством України.

Враховуючи зазначене та, зважаючи на мету поданого клопотання, суд дійшов висновку, що таке не підлягає задоволенню в силу приписів п.3 ч.2 ст.468 ЦПК України, оскільки рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

Також, суд звертає увагу, що найвищі інтереси дитини є пріоритетними як для суду, так і для батьків, оскільки дитина в силу свого віку не може самостійно захищати свої інтереси та вказаний обов`язок покладається не лише на батьків, а й на державу також. Проте, саме батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини мають бути предметом їх основного піклування.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 471, 473 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Браташ О.О. про визнання на території України рішення Дільничного суду м.Франкфурт-на-Майні сімейний суд (Німеччина) в справі №456 F 5023/23 UG від 08.03.2023 року, що вступило в законну силу 08.05.2023 року, яким справу завершено без судового втручання відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо або через Дзержинський районний суд м.Харкова.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 17.01.2024 року

Головуючий Є.В.Невеніцин