Справа № 201/8840/23
Провадження № 2/201/403/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Турбаївській М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Першого заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою Першого заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

ОСОБА_1 , яка є громадянкою Російської Федерації, на підставі свідоцтва про спадщину за законом успадкувала після смерті ОСОБА_2 , 1932 р.н., померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 146/2020) земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1514 сільськогосподарського призначення (для ведення індивідуального садівництва). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі 29.10.2020 за №4258, ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1514 площею 0,0621 га, сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території м. Маріуполя. Право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку 29.10.2020 зареєстроване в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно. Таким чином громадянка російської федерації ОСОБА_1 29.10.2020 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території м. Маріуполя Донецької області та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку з цим обов`язок - не відчужила земельну ділянку. Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з викладеним, вищезазначена земельна ділянка сільськогосподарського призначення (з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва) підлягає конфіскації у громадянки російської федерації ОСОБА_1 на користь держави Україна.

У зв`язку з викладеним просить суд конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з кадастровим номером :01:008:1514 площею 0,0621 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території м. Маріуполя Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 23), шляхом припинення права власності, відомості про яку зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 29.10.2020 за № 38914553 та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (вул.Уютна, 23, м.Полтава, Полтавська область, 36039, ).

Представник позивача надала заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити та не заперечувала щодо винесення заочного рішення суду.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не надав.

У зв`язку з тим, що позивач не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що дійсно відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Маріупольська міська рада та інші державні органи уповноважені здійснювати відповідні функції у цих спірних правовідносинах є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Також встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою Російської Федерації, на підставі свідоцтва про спадщину за законом успадкувала після смерті ОСОБА_2 , 1932 р.н., померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 146/2020) земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1514 сільськогосподарського призначення (для ведення індивідуального садівництва).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі 29.10.2020 за №4258, ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:1514 площею 0,0621 га, сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території м. Маріуполя.

Право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку 29.10.2020 зареєстроване в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно.

Таким чином громадянка російської федерації ОСОБА_1 29.10.2020 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території м. Маріуполя Донецької області та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку з цим обов`язок - не відчужила земельну ділянку.

Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з частиною 1 статті 39 даного Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка, яка належить до нерухомого майна згідно з частиною 1 статті 181 ЦК України, знаходиться на території України, то на неї поширюється дія норм національного права України.

За змістом положень статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до вимог статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землі приватної власності є громадяни та юридичні особи.

Частиною 2 статті 81 Земельного кодексу України визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомості, які належать їм на праві власності.

Частиною 3 даної статті також передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки зазначених категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини.

З огляду на вказане, законодавцем закріплено заборону на набуття іноземними громадянами у власність саме земель сільськогосподарського призначення.

Водночас для тих випадків, за яких іноземними громадянами все ж набуваються у власність землі зазначеної категорії, частиною 4 статті 81 Земельного кодексу України закріплено спеціальну процедуру обмежень щодо подальшого розпорядження ними, згідно з якою передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Дана норма також кореспондується з частиною 1 статті 145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права.

У разі невідчуження іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення у встановлений строк застосовуються правові наслідки, передбачені статтями 140, 143, 145 Земельного кодексу України у вигляді примусового припинення права власності на такі земельні ділянки шляхом їх конфіскації у власність держави.

Так, згідно з пунктом «е» частини 1 статті 140 Земельного кодексу України невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, передбачених цим Кодексом, а також конфіскація за рішенням суду є підставами для примусового припинення права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Частиною 2 статті 145 Земельного кодексу України передбачено, що у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була ним відчужена протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Пунктом 10 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Згідно із статтею 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 5 статті 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 вказаного Закону України державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Крім того, частиною 4 статті 81 ЗК України безпосередньо визначено, що іноземні громадяни у разі набуття у власність шляхом спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зобов`язані їх відчужити. У разі ж невиконання вказаного обов`язку підлягають застосуванню правові наслідки у вигляді припинення права приватної власності іноземця на належну йому земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави на підставі статті 145 ЗК України. Вказані законодавчі норми є імперативними та не можуть тлумачитися розширено, а тому втручання у право приватної власності на їх підставі вважатиметься легітимним та законним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а відтак вищезазначена земельна ділянка сільськогосподарського призначення (з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва) підлягає конфіскації у громадянки російської федерації ОСОБА_1 на користь держави Україна.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі задоволення позову сплачений судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, Конституції України, ст.ст. 316,321,391 ЦК України та керуючись ст.ст. 4,13,76,77,89,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Першого заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки задовольнити.

Конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з кадастровим номером :01:008:1514 площею 0,0621 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території м. Маріуполя Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 23), шляхом припинення права власності, відомості про яку зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 29.10.2020 за № 38914553 та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (вул.Уютна, 23, м.Полтава, Полтавська область, 36039, ).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь користь Донецької обласної прокуратури (р/р №ЦА0016251, Держказначейська служба України м.Київ, МФО - 820172, код ЄДРПОУ - 25707002, отримувач - Донецька обласна прокуратура) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова