Провадження № 2/357/967/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюку П.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

30.10.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 05.12.2023, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 відповідач, за період з 01.12.2017 по 01.10.2023, має заборгованість за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування у розмірі 37093,79 грн. В добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги відповідач не виконує. КП БМР «Білоцерківтепломережа» відповідачу було надіслано претензію щодо сплати заборгованості у добровільному порядку, але боржник не відреагував на дану пропозицію та не сплатив борг. Тому, просив у судовому порядку стягнути з відповідача на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» борг у розмірі 37093,79 грн, за період з 01.12.2017 по 01.10.2023, також, в порядку ст. 625 ЦК України, стягнути за період з 01.12.2017 по 23.02.2022 інфляційні втрати у розмірі 5844,70 грн і 3% річних у розмірі 2049,16 грн, та судові витрати у розмірі 2684,00 грн.

09.01.2023, після отримання відповіді на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 01.02.2024 12:00 год.

01.02.2024 представник позивача, за довіреністю у справі ОСОБА_2 , подала до суду заяву, про розгляд справи за відсутності представника позивача, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

01.02.2024 відповідач - ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив відкласти судове засідання призначене на 01.02.2024 12:00 год, у зв`язку з необхідністю отримання кваліфікованої правничої допомоги та подання відзиву на позовну заяву.

01.02.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання відповідача та відкладення судового засідання на 04.03.2024 11:00 год, для реалізації учасниками права на подання заяв щодо спору та явки представника позивача для дачі особистих пояснень у справі.

15.02.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що позивач надає розрахунок заборгованості з відображенням нарахування щомісячних платежів за послуги з постачання теплової енергії, тобто позивачу було відомо про наявність заборгованості, однак він звернувся до суду з пропуском строків позовної давності. Термін позовної давності слід застосовувати до кожного щомісячного нарахування за надані послуги постачання теплової енергії. До моменту звернення з даним позовом до суду, 20.10.2023, позивач не звертався з відповідними вимогами до нього. Тому, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього заборгованості за постачання теплової енергії, 3 % річних та інфляційних страт по 30.10.2020, з підстав пропуску строків позовної давності. Разом з тим, він визнає розмір заборгованості за послуги з постачання теплової енергії нарахований за період з 01.10.2020 по 01.10.2023 у розмірі 25930,89 грн, при цьому слід врахувати сплачену ним 15.01.2024 суму коштів у розмірі 1945,82 грн, та визнає розмір 3% річних у сумі 320,18 грн і розмір інфляційних втрат у сумі 1170,49 грн. Тому, просив застосувати строки позовної давності до вимог позивача за період з 01.12.2017 по 30.10.2020, прийняти рішення про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.10.2020 по 01.10.2023 у розмірі 25930,98 грн, за період з 01.11.2020 по 24.02.2022 3% річних у розмірі 320,18 грн, інфляційних втрат у сумі 1170,49 грн, у задоволенні решти вимог відмовити.

21.02.2024 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, мотивуючи тим, що відповідач був ознайомлений із тим, що має заборгованість зі сплати комунальних послуг та частково сплачував її, цим самим він вчиняв дії щодо переривання строку позовної давності. Зокрема за період з 01.12.2017 по 01.10.2023 було сплачено: у грудні 2017 року 1217,68 грн, у березні 2018 року 1085,02 грн та 1185,95 грн, у вересні 2019 року 2783,80, у червні 2020 року 3244,82 грн, у липні 2020 року 3505,69 грн. Загальною рисою даних оплат є те, що дані дії відповідача були спрямовані на погашення заборгованості перед позивачем та здійснюючи ці дії було продовжено строк позовної давності, тому в даному випадку даний строк не підлягає застосуванню. Щодо наданої відповідачем квитанції на суму 1945,82 грн від 15.01.2024, то в призначенні платежу відповідач вказав «за опалення та обонплату 10.11.2023», що свідчить про сплату даних коштів не в рахунок заборгованості, а про сплату в рахунок сплати поточних нарахувань, тому віднімати дану суму від суми позовних вимог є не вірним. Щоб відобразити у розрахунковому листі дану суму, позивачу необхідно змінювати предмет спору, із залученням до стягнення сум нарахувань за період з 01.10.2023 по 01.02.2024. Однак, відповідно до ст. 49 ЦПК України, позивач має право подати відповідну заяву до початку першого судового засідання у справі, яке вже відбулося 01.02.2024. Тому, просила не приймати до уваги відзив на позовну заяву та задовольнити позов у повному обсязі.

04.03.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви у судовому засіданні до 03.04.2024 09:30 год, для перевірки позивачем проведених нарахувань згідно ст. 625 ЦК України та подання уточнених розрахунків.

03.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду уточненої розрахункової відомості щодо нарахувань сум згідно ст. 625 ЦК України.

Представник позивача, за довіреністю у справі - ОСОБА_2 у судовому засіданні викладені у позові та відповіді на відзив обставини підтримала, просила позов задовольнити з урахуванням поданих уточнених розрахунків, оскільки при попередніх були допущені арифметичні помилки.

Відповідач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов визнав частково, підтримав викладені у відзиві обставини та зазначив, що слід застосувати строк позовної давності до заявлених вимог до 01.10.2020, врахувати квитанцію щодо сплати ним коштів на суму 1945,82 грн від 15.01.2024. Також, зазначив, що претензію позивача від 05.09.2023 він не отримував, відповідь на відзив була в його поштовій скринці. У період з 01.12.2017 по 01.11.2020 він сплачував кошти, які вказані у розрахунковій відомості, а саме: у грудні 2017 року сплата поточних платежів, у березні 2018 року за січень 2018 року, у вересні 2019 року 2783,80 за лютий, березень та квітень 2018 року, у червні 2020 року 3244,82 грн за жовтень, листопад і грудень 2018 року, у липні 2020 року 3505,69 грн за січень і лютий 2019 року. З наданої позивачем уточненої розрахункової відомості вбачається, що інформація, яка у ній міститься не відповідає інформації, яка наявна у розрахунковому листі абонента.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З матеріалів справи (а.с.9-10), вбачається, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановами № 1392 від 09.11.2017 та № 1738 від 10.12.2018 установила тарифи з централізованого опалення, що надається КП БМР «Білоцерківтепломережа», яке є виконавцем вказаної послуги, для населення м. Біла Церква.

Згідно відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (а.с.21) та копії паспорта відповідача (а.с.26), відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 квітня 2001 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8), право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстрованим не значиться.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що він являється власником вказаної квартири з 2001 року, однак жодних доказів у підтвердження даних обставин до суду не надав.

З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритого за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 4), вбачається, що сплата коштів за надані комунальні послуги здійснюється, але не у повному обсязі, тому за період з 01.12.2017 по 01.10.2023 виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування у розмірі 37093,79 грн.

З матеріалів справи (а.с.7), вбачається, що 05.09.2023 позивач у порядку досудового врегулювання спору звертався до відповідача із претензією, щодо сплати в добровільному порядку суми заборгованості, однак останній борг не сплатив, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до п.5, п.6, п.11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

У відповідності до п.1 ч.1, п.3 ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, індивідуальні споживачі та виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно із ч.1 п.1 ст. 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

П.п. 1,2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, споживач здійснює оплату за спожиті житлово - комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Отже, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц).

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно вимог до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Наказом Міністерства розвитку громадян та територій України від 31.01.2020 № 23, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.02.2020 за № 202/34485, виконавець комунальної послуги або уповноважена особа щомісяця формує рахунок на оплату комунальної послуги та не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги, визначеного договором про надання відповідної комунальної послуги, надає його споживачу або його представникові. Рахунки на оплату комунальних послуг надаються споживачу на паперовому носії. Рахунок на оплату комунальних послуг має обов`язково містити, зокрема, загальну суму платежу за спожиту комунальну послугу із структурою обсягу комунальної послуги, суму заборгованості за спожиті комунальні послуги, що не погашена споживачем на дату формування рахунків на оплату комунальних послуг (за наявності); суму перерахунку платежів та попередньо оплаченої відповідної комунальної послуги (за наявності); період, за який здійснюється перерахунок (за наявності); розмір плати за абонентське обслуговування; суму заборгованості за абонентське обслуговування, що не погашена споживачем на дату формування рахунків на оплату комунальних послуг (за наявності).

Таким чином, відповідач при отриманні щомісяця рахунку на оплату комунальної послуги був обізнаний про наявність заборгованості за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування, що визнається відповідачем, крім того, останній зазначив, що здійснював сплату коштів на рахунок позивача у спірний період, що відображено у розрахунковому листі абонента.

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Це узгоджується з положеннями ст. 11 ЦК України, відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідача є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Отже, згідно вищенаведених правових норм обов`язком відповідача, як споживача комунальних послуг є своєчасна їх оплата, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, а останній допустив порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц.

З наданого позивачем розрахунку (а.с. 5-6), вбачається, що розмір інфляційних втрат, за період за період з 01.12.2017 по 23.02.2022, становить 5844,70 грн, а 3% річних 2049,16 грн.

З наданого позивачем розрахунку (а.с. 51-52), вбачається, що розмір інфляційних втрат, за період за період з 01.12.2017 по 23.02.2022, становить 3770,95 грн, а 3% річних 1292,32 грн.

Враховуючи, що факт наявності заборгованості позивачем доведено, суми коштів, нараховані в порядку ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, при цьому судом враховується остаточний розрахунок (а.с. 51-52), проведений під час розгляду справи з урахуванням заперечень відповідача.

Відповідач у відзиві заявив про застосування строку позовної давності до вимог заявлених за період з 01.12.2017 по 01.11.2020.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями ст. 257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що підставою для переривання перебігу позовної давності є вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №761/12553/15-ц.

Аналіз змісту частин 1 та 3 ст. 264 ЦК України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанов і є сталою.

За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020.

У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Згідно із п.19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 30.10.2023, шляхом направлення його засобами поштового зв`язку, тобто в межах строку позовної давності, враховуючи, що перебіг строку позовної давності у період з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року був продовжений, а з 24 лютого 2022 року є зупиненим.

Крім того, як вбачається з розрахункового листа абонента та визнається відповідачем, останнім було сплачено на користь позивача у вересні 2019 року 2783,80 грн, у червні 2020 року - 3244,82 грн та у липні 2020 року - 3595,69 грн, що свідчить про сплату заборгованості за попередні періоди нарахувань оплати послуг з централізованого опалення, що розцінюється судом, як вчинення дій по визнанню боргу та переривання перебігу позовної давності в межах строку давності.

Відповідач також просив врахувати квитанцію щодо сплати ним коштів на суму 1945,82 грн від 15.01.2024 в рахунок сплати заборгованості, що підтверджено платіжною інструкцією № 0.0..1 (а.с.35).

Так, з вказаного платіжного документу вбачається, що ОСОБА_1 сплачено на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» кошти у розмірі 1945,82 грн з призначенням платежу: за опалення та абонплата 10.11.2023 за о/р НОМЕР_1 , а не сплата боргу за період з 01.12.2017 по 01.10.2023.

Позивачем заявлено період, за який виникла заборгованість зі сплати послуг за постачання теплової енергії, з 01.12.2017 по 01.10.2023, отже сума кошів сплачена відповідачем за 10.11.2023 не входить до меж заявлених вимог.

Позивачем в порядку ст. 49 ЦПК України не подавалася заява щодо зміни предмету спору чи зменшення розміру позовних вимог, тому суд не вбачає підстав для врахування вказаних коштів в рахунок боргу, адже суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог, а вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми коштів в прядку ст. 625 ЦПК України, які заявлені у позовній заяві, підлягають до частково задоволення, згідно уточненої у судовому засіданні розрахункової відомості.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованості за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування у розмірі 37093,79 грн, інфляційних збитків у розмірі 3770,95 грн та тьох відсотків річних у розмірі 1292,32 грн, всього 42157,06 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за можливе відшкодувати позивачу за рахунок відповідача, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2515,12 грн, пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. 67,68,162 ЖК України, ст. 525, 526, 625 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, Законом України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» № 2479-VI від 09.07.2010, ст. 4, 12, 13, 76 - 82, 141, 258 -259, 265, 268, 274-279, 354 - 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (, місцезнаходження: вулиця Мережна, будинок 3, місто Біла Церква, Київська область, 09109) до ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування у розмірі 37093,79 грн, інфляційні збитки у розмірі 3770,95 грн, три відсотки річних у розмірі 1292,32 грн, всього 42157,06 грн (сорок дві тисячі сто п`ятдесят сім гривень 06 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2515,12 грн (дві тисячі п`ятсот п`ятнадцять гривень 12 копійок).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.04.2024.

Суддя О. В. Бондаренко