Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/494/23
Провадження № 2/494/38/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2024 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,

представника позивача (за зустрічним позовом представник відповідача) Кокарєв А.П.

представника відповідача (за зустрічним позовом представник позивача) Шулика М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Березівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №494/494/23 за позовом ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжята за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

27.03.2023 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римаря І.А.

Ухвалою суду від 28.03.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків.

11.04.2023 року недоліки по справі усунуто.

13.04.2023 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач у позовній заяві зазначив, що 25.01.2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час подружнього життя, з`ясувалось, що сторони мають різні погляди на життя, шлюб та інші цінності, відносини між ними погіршилися, тому ОСОБА_1 просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 . Під час шлюбу позивач разом з відповідачем набули майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , два автомобіля марки «ВМW» 1999 р.в. та 2005 р.в., а також побутову техніку та меблі. ОСОБА_1 зазначив, що спірний житловий будинок набуто у період шлюбу, однак придбаний за особисті кошти його матері, тому просить визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок. В порядку спільного сумісного майна подружжя розподілити два автомобіля марки «ВМW» та стягнути з відповідача на користь позивача, в якості компенсації вартості їх частки у спільно набутому майні, грошові кошти у сумі 145630.50 грн. та 98120.50 грн., також ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 38750.00 грн. за побутову техніку в порядку спільного сумісного майна подружжя та сплачений при поданні позову до суду судовий збір. Разом, з позовною заявою позивач подав до суду клопотання про витребування доказів, а саме витребувати від Головного управління ДПС в Одеській області відомості щодо розміру доходів ОСОБА_2 за період з 25.01.2019 року по 03.12.2021 року, також заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2

01.05.2023 року представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, вказав, що ОСОБА_2 позовні вимоги визнає частково, а саме вимогу про розірвання шлюбу визнає повністю, інші вимоги позову не визнає. Вказав, що житловий будинок в АДРЕСА_1 купувався у шлюбі за її згодою, крім цього грошові кошти на придбання будинку надавалися також батьком відповідача, твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не мала доходу для придбання житлового будинку спростовуються довідкою з місця роботи останньої. Вимога щодо компенсації вартості частки автомобілю марки «ВМW», модель «320D», 1999 року випуску у сумі 98102.50 грн. не підлягає задоволенню, так як вказаний автомобіль було продано під час шлюбу, а грошові кошти витрачено на потреби сім`ї. Вимога про компенсацію автомобілю марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску підлягає частковому задоволенню, так як його вартість оцінена у іншу суму ніж заявлено позивачем. Щодо стягнення грошових коштів в якості компенсації за побутову техніку, дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджено купівлю техніки під час шлюбу та взагалі не доведена жодними доказами.

01.05.2023 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя та просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частину вказаного житлового будинку, також просить визнати за нею право власності на автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, припинити за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить вартість її частки автомобіля в розмірі вартості, встановленої згідно чинного законодавства.

Ухвалою суду від 15.05.2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль БМВ модель «320D», 2005 року випуску, залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 15.05.2023 року витребувано у Головного управління ДПС в Одеській області відомості щодо розміру доходів ОСОБА_2 за період з 25.01.2019 року по 03.12.2021 року.

11.07.2023 року ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив розірвати шлюбу між сторонами, визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , також за автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, в порядку спільного сумісного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 127533.00 грн. в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому майні, та за автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 1999 року випуску, в порядку спільного сумісного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 95768.34 грн. в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому майні, компенсацію за побутову техніку у сумі 38750.00 грн., судові витрати.

13.07.2023 року ОСОБА_2 подала заяву про уточнення зустрічної позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частину вказаного житлового будинку, також просить визнати за нею право власності на автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, припинити за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію.

13.07.2023 року ухвалою суду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, та об`єднано зустрічний позов з первісним позовом.

27.07.2023 року ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, зазначив, що посилання ОСОБА_2 на те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями купувався за її письмовою згодою та грошові кошти на купівлю будинку частково надав її батько, безпідставне, жодного доказу вказаного не надає, не зазначає яка саме частка вартості будинку оплачена, нею не надано доказів, які б спростовували факт придбання будинку ОСОБА_3 . Відповідач за зустрічним позовом заперечує щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль та стягнення компенсації з неї в розмірі 22500.00 грн, так як згідно висновку судового експерта середня ринкова вартість спірного автомобілю становить 255065.99 грн., у зв`язку з чим розмір компенсації становить 127533.00 грн., просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

29.08.2023 року представник позивача за зустрічним позовом надіслав до суду заяву про виклик свідків, а також уточнюючу зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частину вказаного житлового будинку, також просить визнати за нею право власності на автомобіль марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, припинити за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить вартість 1/3 частки автомобіля в розмірі 51910.00 грн., судові витрати стягнути на користь зустрічного позивача.

Ухвалою суду від 25.09.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні 28.03.2024 року представника позивача (за зустрічним позовом представник відповідача) підтримав подану уточнену позовну заяву та просив задовольнити її з підстав зазначених у ній та позовній заяві, також просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача (за зустрічним позовом представник позивача) у судовому засіданні 28.03.2024 року заперечував проти позову та уточненої позовної заяви частково, підтримав подану зустрічну позовну заяву (уточнюючу), просив її задовольнити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання 28.03.2024 року не з`явилась.

Під час розгляду справи було допитано свідків, так свідок ОСОБА_5 вказав, що являється рідним братом ОСОБА_1 , сторони одружились в лютому 2019 року, спочатку винаймали квартиру, потім проживали у будинку батьків ОСОБА_6 . В грудні 2021 року мама ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , купила у ОСОБА_8 житловий будинок, під час укладення договору купівлі-продажу присутній не був. Інна особисто ходила до нотаріуса щодо оформлення документів на будинок. Також, подружжя мало два автомобілі БМВ, 1999 р.в. та 2005 р.в., він особисто продав брату автомобіль 2005 р.в., однак оформили на Інну, автомобілем 1999 р.в. користується її батько. Після припинення сумісного проживання ОСОБА_9 проживає у своїх батьків, однак зареєстрована у спірному будинку. Сторони розійшлися 27 грудня 2022 року, брат намагався вирішити питання щодо розлучення мирним шляхом, однак ОСОБА_2 погрожувала, що забере в нього все. 22.02.2023 року коли брат перебував у відрядженні, ОСОБА_9 приїхала разом з вантажниками та вивезла з будинку побутову техніку, а саме холодильник, пральну машинку, ноутбук та меблі, та ще деякі речі, точно не пам`ятає. ОСОБА_5 зазначив, що викликав поліцію, вищевказані дії було зафіксовано.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначив, що являється другом сім`ї, знайомий зі сторонами з початку їх стосунків, був у них на весіллі, проживають разом 4-5 років. Надав пояснення, що власником спірного будинку є ОСОБА_1 , з розмов знає, що батьки останнього купили будинок, однак документів не бачив. Зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали два автомобіля БМВ, 1999 р.в. та 2005 р.в, останній автомобіль куплений у брата ОСОБА_5 , автомобіль 1999 року продано батьку Інни. Також йому відомі обставини вивозу майна ОСОБА_2 з будинку, особисто бачив, що виносили велику побутову техніку та меблі, чи належать ці речі подружжю не знає, документів на техніку та меблі не бачив.

Свідок ОСОБА_11 вказав, що являється знайомим сім`ї ОСОБА_12 . 27.12.2022 року ОСОБА_1 особисто зателефонував йому та розповів, що від нього пішла дружина, з цього часу сторони разом не проживають, коли вони одружились йому не відомо. Знає, що власником спірного будинку являється ОСОБА_13 . Щодо іншого майна подружжя, вказав, що в будинку була побутова техніка та меблі, однак документів на ці речі не бачив, також йому не відомо, чи перебувала у будинку ОСОБА_2 після 27.12.2022 року.

Свідок ОСОБА_14 показала, що сім`ю ОСОБА_12 знає близько року, являється дівчиною брата ОСОБА_7 , бачились з ними приблизно два рази на місяць, ближче до зими 2022 року між сторонами почастішали сварки, він її підозрював в зраді. 27.12.2022 року ОСОБА_13 подзвонив її хлопцю ОСОБА_5 , повідомив, що розійшлись з дружиною, після чого приїхали та підтримали його. Пізніше стало відомо, що сторони розлучаються та ділять майно у судовому порядку. Про купівлю будинку нічого не знає, бачила в будинку побутову техніку та меблі, однак документів на вказані речі не бачила, знає зі слів, що ці речі належать подружжю.

Свідок ОСОБА_15 вказала, що є матір`ю ОСОБА_2 , після одруження в січні 2019 року, сторони деякий час проживали в м. Одеса, винаймали житло. Після народження дитини переїхали проживати до них (батьків ОСОБА_2 ), де жили півтора роки, увесь цей час ОСОБА_13 не працював, сім`я була на повному утриманні батьків ОСОБА_6 . Після того як онучці виповнилось 1.5 роки, ОСОБА_2 вийшла на роботу, ОСОБА_1 також працював, однак вважає, що донька утримувала сім`ю, так як непогано заробляла, також ОСОБА_15 разом з чоловіком матеріально їм допомагали, тому вирішили купити житловий будинок, робили там ремонт. Дочка за власні кошти купувала побутову техніку та меблі, сплачувала кредити. ОСОБА_15 разом з чоловіком купили в сторін автомобіль БМВ 1999 р.в., а діти придбали собі інший автомобіль БМВ 2005 р.в.

Під час судового засідання 11.03.2024 року до суду з`явилась відповідач ОСОБА_2 (за зустрічним позовом позивач), яка надала свої пояснення та погодилась з думкою свого представника щодо задоволення частково позову ОСОБА_1 в частині щодо розірвання шлюбу та підтримали вимоги зустрічної позовної заяви. Остання повідомила , що остаточно припинила своє проживання у спірному будинку 21 лютого 2023 року. Вказала, що також надавала кошти на будинок та мала достатній заробіток після народження дитини. Щодо автомобіля БМВ 1999 року, то продали його під час перебування у шлюбі. Оскільки, на її утриманні перебуває дочка, то просить стягнути 1/3 частки автомобіля БМВ 2005 р на користь ОСОБА_2 та визнати його за нею. Водночас, зазначила, що аліменти на дитину не стягуються, оскільки не подавала позов. Щодо стягнення коштів за техніку, то в цій частині позовні вимоги не визнає, оскільки жодних доказів, що ця техніка купувалась сім`єю позивачем не надано.

Також, указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 13.05.2024 року.

Заслухавши представника позивача (за зустрічним позовом представник відповідача) та представника відповідача (за зустрічним позовом представника позивача), ОСОБА_2 , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд доходить до наступного:

Згідно з ч. 1ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо вимоги про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями (далі - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Судом встановлено, що 25.01.2019 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб Березівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №5(а.с.31). Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32).

Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За статтею 51 Конституції України від 28.06.1996 року шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Як вбачається з заяви позивача, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами відсутні спільні погляди на сім`ю та спільне життя. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо при обставинах зазначених позивачем, їх шлюбний союз розпався, на примирення сторони категорично не погоджуються.

Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Відповідно до статей 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, визнання позову в цій частині відповідачем, суд вважає причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Щодо вимоги про поділ спільного майна подружжя, слід зазначити наступне.

Згідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст.368 ЦК України- спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першоюстатті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України, передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьоїстатті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою також роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом достовірно встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_1 було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 50.1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу від 03.12.2021 року. Згідно п.2.1 Договору визначено ціну будинку 115230 грн. 00 коп. (а.с.33-37).

Щодо спірного житлового будинку, то суд вважає зазначити наступне:

Як зазначає у вимогах, позивач просить визнати вищевказаний будинок особистою приватною власністю, оскільки на підставі розписки від 03.12.2021 року вказані грошові кошти були передані продавцю ОСОБА_8 від матері ОСОБА_3 , проте суд вважає дану розписку, такою, що не може беззаперечно свідчити про розрахунок саме нею навіть за даних умов, а саме: в інтересах лише ОСОБА_1 , оскільки остання достовірно знала про те, що позивач та відповідач одружені. Більш того, суд вважає зазначити, що не зрозумілим є підстави, чому ОСОБА_3 за наданої розписки не оформила даний будинок на себе.

Всупереч цьому, до матеріалів справи долучені докази ОСОБА_2 , а самі довідки із заробітної плати та квитанції про оплату комунальних послуг з її банківської картки (а.с.99-133), також відомості ГУ ДПС в Одеській області щодо отриманого доходу за 2019 -2021 рік (а.с.150-152), які дають підстави вважати суду, що остання також приймала фінансову участь не тільки у його придбанні, а є в утриманні даного будинку, незважаючи при цьому на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дочку від шлюбу.

Відтак, суд доходить до переконання, що спірний будинок було придбано сторонами за час шлюбу, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Заперечення позивача (відповідача за зустрічним позовом) про те, що сам по собі факт придбання спірного будинку у період шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є хибними та суперечать нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно було придбано у шлюбі, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, суд доходить висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 необхідно визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнати за ними по частини даного житлового будинку.

Окрім цього, сторонами не заперечується, що під час перебування у шлюбі у ОСОБА_2 наявний автомобіля BMW, модель 320D, 2005 року випуску.

05.07.2022 року ОСОБА_2 набула права власності на автомобіль марки БМВ 2005 року випуску, що підтверджується інформацією наданою Головним сервісним центром МВС (а.с.47).

Станом на день розгляду справи, даний автомобіль не відчужений та перебуває у власності ОСОБА_2 .

За таких обставин, даний автомобіль BMW, модель 320D, 2005 року випуску , суд також вважає спільною сумісною власністю та повинен в рівних частинах бути визначений за сторонами.

Посилання у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 , що за нею повинна визначатись частка 1/3 жодним доказом не підтверджується. Посилання ОСОБА_2 на те, що з нею проживає дитина не може бути безспірною підставою для відступлення часток про поділі майна.

Разом з цим, враховуючи вимоги за позовною заявою та зустрічним позовом, суд вважає за ОСОБА_2 визнати право власності на зазначений автомобіль та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошові кошти в якості компенсації за нього.

При цьому, суд враховує, саме оціночну вартість висновка експерта надану позивачем

ОСОБА_1 , оскільки ознайомившись з ним він відповідає реальному автомобілю та з останньої підлягає стягненню грошові кошти в сумі 127533 грн. 00 коп., в якості компенсації вартості його частки у спільному майні на вказаний автомобіль.

Згідно копії висновку експерта № 110-23 судової транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу BMW, модель 320D, номер кузову НОМЕР_2 , від 20.06.2023 року, середньоринкова вартість вказаного автомобіля визначається рівною 255065.99 грн. (а.с.182-185).

Щодо автомобіля марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , 10.12.2019 року, то судом встановлено, що останній перереєстровано на нового власника 14.02.2023 року за ОСОБА_16 .

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з цим, позивачем у позовних вимогах щодо визначення автомобіля марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , 10.12.2019 року, який проданий 14.02.2023 року - спільною сумісною власністю під час шлюбу, окрім цього не заявлена вимога щодо встановлення факту припинення шлюбних відносин (з якого моменту останні припинили шлюбні відносини), а лише вимога щодо розірвання шлюбу.

Як зазначили під час судового засідання свідки та ОСОБА_2 про те, що подружжя припинили шлюбні відносини у різні дати, при цьому саме ОСОБА_2 вказала, що виїхала зі спірного будинку 21.02.2024 року, проте позивачем не заявлена вимога про встановлення факту припинення шлюбних відносин, та враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги факт відчуження в період шлюбу спірного автомобіля марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску, - третій особі, а тому суд доходить до висновку про необхідність відмови у стягненні грошової компенсації на користь позивача за вказаний автомобіль.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 38750.00 грн., в якості компенсації вартості частки побутової техніки (холодильник, пральна машина, відпарювач, мясорубка, ноутбук, принтер, диван) у спільно набутому майні, то суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи .

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Позовні вимоги щодо компенсації вартості частки побутової техніки у спільно набутому майні, яку за твердженням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вивезла з спірного будинку, не підтверджено взагалі жодним доказом щодо наявності вказаного рухомого майна, ким та коли було придбане майно, також відсутні будь-які документи на майно, не наданий акт опису майна, тощо. При цьому, відповідач заперечує проти вищевказаного рухомого майна та його поділу.

Отже, ОСОБА_1 не доведена належними та допустимими доказами наявність та вартість рухомого майна. У зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Враховуючи, сплачений судовий збір за первісним позовом та за зустрічним позовом, витрати на професійну правничу допомогу кожної сторони, та з урахуванням задоволених вимог сторін, суд вважає судові витрати такими, що підлягають однаковому стягнення з кожної сторони.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 24,60-61,63,65,69-71,110-112 СК України, ст.ст. 317, 319, 358, 368, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 206, 247, 263-268 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.01.2019 року Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №5, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 .

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею50,1 кв.м, у тому числі житловою площею 28,8 кв.м., допоміжною площею 21,3 кв.м, зазначений у схематичному плані літерою «А»; та господарськими будівлі та споруди, позначені літерами: «Б» сарай; «В» літня кухня; «Г» сарай; «Д» гараж. №1-2, 1 споруди, - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності по частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею 50,1 кв.м, у тому числі житловою площею 28,8 кв.м., допоміжною площею 21,3 кв.м, зазначений у схематичному плані літерою «А»; та господарськими будівлі та споруди, позначені літерами: «Б» сарай; «В» літня кухня; «Г» сарай; «Д» гараж. №1-2, 1 споруди

Автомобіль марки BMW, модель 320D, 2005 року випуску, номер кузова(рами, шасі) НОМЕР_2 - визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки BMW, модель 320D, 2005 року випуску, номер кузова(рами, шасі) НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 грошові кошти в сумі 127533 грн. 00 коп., в якості компенсації вартості його частки у спільному майні на вказаний автомобіль.

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом та зустрічним позовом відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач (за зустрічним позовом відповідач) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач (за зустрічним позовом позивач) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 ).

Третя особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05.04.2024 року.

Суддя І.А. Римар