ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 369/4912/18

провадження № 61-7986св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київській регіональний інститут земельної реформи»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (далі - Борщагівська сільська рада), Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Київській регіональний інститут земельної реформи» (далі - ТОВ «Київській регіональний інститут земельної реформи»), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання незаконним і скасування внесених відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що їй на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1301 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 . Державний акт на право власності на цю земельну ділянку вона отримала у 2007 році. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок, отриманий у спадок. Частину своєї земельної ділянки площею 0,07 га вона відчужила, а у її власності залишилось 0,0642 га.

Власником сусідньої земельної ділянки площею 0,2074 га на АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . Державний акт на право власності відповідач отримав у 2012 році. При цьому він зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, до складу якої увійшла і земельна ділянка площею 0,01 га, що належить їй. На цей час відповідач вимагає від неї відступити від існуючої межі на 2 м 11 см вглиб її ділянки, бо має намір продати свою землю.

Вказувала, що технічна документація відповідача на його земельну ділянку виготовлена з порушеннями, оскільки накладається на належну їй земельну ділянку орієнтовною площею 0,01 га. Таке накладення грубо порушує її право власності та вільне користування землею. Добровільно відповідач усувати порушення не бажає, а також відсутня законодавча можливість внесення змін до отриманих державних актів. Також указувала, що між парканом та стіною її житлового будинку існує єдиний прохід до будинку шириною всього 1,5 м. Межа земельної ділянки відповідача згідно з координатами, що містяться в базі даних Державного земельного кадастру, фактично перетинає цей прохід і зменшує його до 0,0 см, тобто прохід взагалі відсутній, і вона позбавлена можливості доступу до свого власного будинку, де проживає.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯМ № 941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074 га на АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1:01:002:0061, виданий на ім`я ОСОБА_2 , від 30 жовтня 2012 року, зареєстрований за № 08884;

- визнати незаконним та скасувати внесені відомості про реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074га в базі Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номера 1:01:002:0061 земельній ділянці на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , та Поземельну книгу, відкриту на земельну ділянку площею 0,2074 га на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074 га на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 24 лютого 2011 року № 61 «Про затвердження технічної документації щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передачі ОСОБА_2 безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,2074 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Борщагівської сільської ради, Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ТОВ «Київській регіональний інститут земельної реформи», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання незаконним і скасування внесених відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів зазначеним обставинам, а матеріали справи не містять доказів щодо встановлення відповідачем меж його земельної ділянки з порушенням меж земельної ділянки позивачки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2022 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Борщагівської сільської ради, Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ТОВ «Київській регіональний інститут земельної реформи», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання незаконним і скасування внесених відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення 5-тої сесії VІ скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району від 24 лютого 2011 року № 61 «Про затвердження технічної документації щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку та передачі ОСОБА_2 безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,02074 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯМ № 941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074 га на АДРЕСА_2 , кадастровий № :01:002:0061, виданий на ім`я ОСОБА_2 від 30 жовтня 2012 року, зареєстрований за № 08884.

Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074 га по АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

У решті позовні вимоги залишено без задоволення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції встановив накладання земельної ділянки відповідача на земельну ділянки позивачки. У результаті видачі ОСОБА_2 30 жовтня 2012 року державного акта, він набув право власності на частину земельної ділянки позивачки площею 133 кв. м, зокрема земельну ділянкою площею 14 кв. м під будинком позивачки, літ «Б». Суд установив, що при складанні державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 допущені помилки в частині визначення координат поворотних точок меж та ліній промірів земельної ділянки (конфігурації). Оскільки на сьогоднішній день відсутня можливість внесення змін до державного акта у зв`язку з відсутністю законодавчо визначеного порядку, державний акт в частині плану меж земельної ділянки є недійсним та підлягає скасуванню.

Встановивши, що межа земельної ділянки відповідача згідно координат, наявних у базі Державного земельного кадастру, перетинає належну позивачці на праві власності прибудинкову територію, а також будинок, що позначений літ. «Б» на технічному плані домоволодіння, суд дійшов висновку про порушення прав позивачки, яка позбавлена можливості виготовити технічну документацію, яка б точно відповідала розташуванню існуючого об`єкта (її земельної ділянки) у натурі відповідно до фактичного землекористування, а також після продажу частини землі позивачка не має можливості присвоїти новий кадастровий номер та здійснити державну реєстрацію.

Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку (тобто внесення змін у відомості) може здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки, тому суд уважав, що право позивачки на користування земельною ділянкою загальною площею 0, 0642 га, може бути відновлено шляхом визнання недійсним та скасування державної реєстрації державного акта серії ЯМ № 941488, виданого на підставі рішення 5-тої сесії VІ- го скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району від 24 лютого 2011 року № 61.

У задоволенні позову у частині вимог про визнання незаконним та скасування внесених відомостей про реєстрацію земельної ділянки суд апеляційної інстанції відмовив, оскільки скасовано підставу для такої реєстрації: рішення про затвердження технічної документації, державний акт та визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, належної ОСОБА_2 .

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що позивачка не пропустила строк позовної давності, оскільки дізналася про порушення своїх прав за результатами складання акта депутатської комісії з питань використання земельних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько-Борщагівської сільської Ради 22 травня 2018 року, а юридична межа державного акта, виданого ОСОБА_2 , проходить через об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, позначений літ «Б» на технічному платі домогосподарства, який належить позивачці на праві приватної власності, отже, порушення є триваючим у часі. Погоджуючи межі ОСОБА_2 , позивачка вважала, що узгоджує їх у межах фактичного землекористування і ніяк не могла здогадуватись, що сусідська межа земельної ділянки буде проходити через її власний будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

12 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Києво-Святошинського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

01 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20), у постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21), від 04 вересня 2019 року у справі № 911/678/19, від 03 вересня 2018 рок у справі № 925/394/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 910/7764/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, від 22 травня 2019 року у справі № 5011-15/10488-2012, від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18 (провадження № 61-16204св20).

Не погоджуючись із оскаржуваним судовим рішенням, заявник указував, що підписавши акт про встановлення зовнішніх меж його земельної ділянки, позивачка погодилася із тим, що зовнішні межі його земельної ділянки не накладаються на її суміжну земельну ділянку.

Суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку зібраним доказам, зокрема акту постійної депутатської комісії з питань використання земельних та водних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 22 травня 2018 року, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції.

Не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачка не пропустила строк позовної давності, оскільки спірні правовідносини між ними виникли у 2011 році, а з позовом до суду вона звернулася у 2018 році.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко Є. О. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, понесені позивачкою у суді касаційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину від 03 квітня 2007 року.

До складу спадщини увійшли: житловий будинок під літ. «А» площею 20,2 кв. м, житловий будинок на стадії будівництва - літ. «Б», вбиральня - літ. «Г», сарай прибудова - літ. «Д», огорожа 1-2 розташована на земельній ділянці.

У свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено: «Згідно з рішенням виконкому Києво-Святошинського району від 02 липня 1979 року за № 314/12 будинок літ. «А», підлягає знесенню після закінчення будівництва літ. «Б».

Встановлено, що будинком та землею під будинком сім`я Рудніцьких користується впродовж 40 років.

Фактичні межі користування земельною ділянкою сім`я Рудніцьких сформовані ще в 1979 році.

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 02 серпня 2007 року № 60 передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, у АДРЕСА_1 .

29 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримала державний акт, серія ЯЕ № 973397 на право власності на земельну ділянку площею 0,1301 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0037.

26 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0700 га, яка становить частину земельної ділянки від загальної площі земельної ділянки 0,1301 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0037.

Встановлено, що суміжним землевласником є ОСОБА_2 .

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошиснького району Київської області від 29 липня 2010 року № 87 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,212 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 . Це рішення не оскаржувалося.

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 24 лютого 2011 року № 61 затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 ; внесено зміни до рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 29 липня 2010 року № 87; затверджено технічну документацію щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,2074 га на АДРЕСА_2 .

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 отримав державний акт серія ЯМ № 941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074 га, а в базі Державного земельного кадастру присвоєно кадастровий номер :01:002:0061 земельній ділянці на АДРЕСА_2 .

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 надала заяву до компетентних органів, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П.

Даною заявою просила виготовити правовстановлюючий документ на нову сформовану земельну ділянку площею 0,0601 га, яка залишилась після відчуження нею частини земельної ділянки площею 0,0700 га від земельної ділянки загальною площею 0,1301 га, кадастровий номер :01:002:0037, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з актом постійної депутатської комісії з питань використання земельних та водних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 22 травня 2018 року, комісія обстежила земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і встановила, що довжина ліній фасадної частини земельних ділянок в натурі, які завжди існували, не відповідають розмірам, які зазначені у правовстановлюючих документах ОСОБА_2 . При встановленні межах земельних ділянок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виявлено, що межа фактичного використання дійсно не співпадає з державним актом земельної ділянки ОСОБА_2 . Комісія рекомендувала сторонам провести землевпорядну експертизу.

Крім того, з державного акта позивача ОСОБА_1 встановлено, що суміжним землекористувачем на час отримання нею акта був: від літери «Г» до літ. «А» - ОСОБА_5 .

З державного акта ОСОБА_2 встановлено, що суміжним землевласником від літ. «Б» до літ. «В» є ОСОБА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 21 серпня 2020 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу.

За результатами судової земельно-технічної експертизи експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 04 серпня 2021 року складено висновок № 376/21-41. Судовий експерт дійшов таких висновків:

- фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідають межам, зазначеним в технічній документації із землеустрою, на підставі яких був виданий державний акт, та не відповідають державному акту; фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають межам, зазначеними в електронному файлі формату XML на земельну ділянку;

- встановити відповідність фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 правовстановлюючим документам на земельні ділянки не є за можливим через відсутність координат поворотних точок меж земельної ділянки у визначених документах;

- виявлено часткове накладення юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 на фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 , визначені згідно з проведених топографо-геодезичних робіт. Площа накладення становить 0,0133 га;

- виявлено часткове накладання юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 , кадастровий номер :01:002:0061, на житловий будинок ОСОБА_1 , а саме його фактичне розташування, визначене геодезичною зйомкою. Площа накладання становить 14 м, що у Додатку 1 до висновку позначено «S3=0.0014 га» (том 2, а.с. 188). Порядок цього накладання обумовлений тим, що документація із землеустрою щодо земельної ділянки ОСОБА_2 виготовлена значно пізніше за дату забудови житлового будинку, зазначеного у житловому паспорті, а також виявлено розташування свердловини ОСОБА_1 в юридичних межах земельної ділянки ОСОБА_2 , що позначено в Додатку 1 як «S4=0,0001 га».

Встановлено, що ОСОБА_1 дізналась про порушення її прав за результатами складеного акта постійної депутатської комісії з питань використання земельних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько- Борщагівської сільської Ради від 22 травня 2018 року.

Порушення прав позивачки відбулося внаслідок державної реєстрації у Державному земельному кадастрі суміжної земельної ділянки, що належить її сусіду ОСОБА_2 та видачі йому державного акту на право власності землею від 30 жовтня 2021 року серії ЯМ № 941488.

Державний акт ОСОБА_2 видано на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району від 24 лютого 2011 року № 61 на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на вул. Пушкіна, 57 у с. Петропавлівська Борщагівка, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:002:0061.

Рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району від 24 лютого 2011 року № 61 прийнято на підставі технічної документації на земельну ділянку, розробленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський регіональний інститут земельної реформи», яка містить недостовірні відомості про земельну ділянку та виготовлена з порушенням положень законодавства України, яким визначаються вимоги до такого виду технічної документації.

Накладення здійснюється на житловий будинок ОСОБА_1 , позначений літ. «Б». У технічному плані зазначено, що житловий будинок збудовано в 1979 році, право власності на нього зареєстровано за позивачкою згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

У результаті видачі державного акта 30 жовтня 2021 року ОСОБА_2 , останній набув право власності на частину земельної ділянки позивачки площею 133 кв м, у тому числі на земельну ділянку площею 14 кв м під будинком позивачки, позначеним на плані під літ. «Б».

План земельної ділянки в бланку державного акта серії ЯМ № 941488 не відповідає вимогам пункту 2.8. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, яка затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, а також не відповідає формі державного акта на право власності на земельну ділянку, яка затверджена Постановою Кабінетом Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковальчук Д. І. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Суд апеляційної інстанції встановив наявність порушеного права ОСОБА_1 на користування належною їй на праві приватної власності земельної ділянки. Зокрема, встановлено часткове накладення юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 на фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 , площа накладення становить 0,0133 га, та часткове накладання юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 на фактичне розташування житлового будинку ОСОБА_1 , площа накладання - 14 кв м.

При цьому ОСОБА_2 було відомо про наявність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, в діях ОСОБА_2 наявне порушення статті 103 ЗК України, яке безпосередньо впливає на здійснення ОСОБА_1 повноважень щодо користування належною їй земельною ділянкою.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц (провадження № 14-660цс19).

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц (провадження № 61-18682св18) зазначено: «Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постановах від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15».

Отже, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 24 лютого 2011 року № 61 та державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України, визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про земельний кадастр», відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

Встановлено, що межа земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , згідно з координатами з бази Державного земельного кадастру, перетинає належну позивачці ОСОБА_1 на праві власності прибудинкову територію, а також будинок, що позначений літ. «Б» на технічному плані домоволодіння, що свідчить про порушення майнових прав позивачки.

Згідно з частиною шостою статті 16 Закону України «Про земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, зокрема, здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам.

Встановивши, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 згідно з координатами з бази Державного земельного кадастру перетинають належну позивачці на праві власності прибудинкову територію, а також будинок, а позивачка позбавлена права виготовити технічну документацію, яка б точно відповідала розташуванню існуючого об`єкту (її земельної ділянки) у натурі відповідно до фактичного землекористування, а також після продажу частини землі позивач не має можливості присвоїти новий кадастровий номер та фактично позбавлена права оформити свою земельну ділянку у відповідності до вимог чинного законодавства (здійснити державну реєстрацію), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 .

Колегія суддів уважає, що ОСОБА_1 довела, що оскаржуваним рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 24 лютого 2011 року № 61, державним актом, виданим 30 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та державною реєстрацією земельної ділянки відповідача, порушується її право власності на земельну ділянку.

Отже, зазначені позовні вимоги у цій конкретній справі за встановлених обставин є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц (провадження № 14-660цс19) дійшла висновку про те, що зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання недійсним рішення, на підставі якого видано відповідні державні акти, так і самих актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки відповідачів.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням свої майном, що визначено статтею 391 ЦК України, обравши один із способів захисту, визначений статтею 152 ЗК України.

Позовні вимоги позивачки за своїм змістом спрямовані на усунення порушень її права власності на землю, отже, по суті своїй поданий позов є негаторним, який можна заявити впродовж всього часу, доки триває порушення прав законного володільця цієї ділянки.

Встановивши, що юридична межа державного акта, виданого ОСОБА_2 , проходить через об`єкт нерухомого майна, який належить позивачці на праві приватної власності, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що право власника ОСОБА_1 порушено і це порушення триває у часі.

Отже, вимога ОСОБА_1 про усунення порушень права власності щодо володіння та користування належною їй земельною ділянкою є негаторним позовом, до якого не застосовується позовна давність. Тому доводи касаційної скарги про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача у суді першої інстанції, на увагу не заслуговують.

При цьому посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивач дізналася про порушення своїх прав власника за результатами складеного комісією 22 травня 2018 року акта, для звернення до суду з негаторним позовом значення не має.

Посилання ОСОБА_2 на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20), у постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21), від 04 вересня 2019 року у справі № 911/678/19, від 03 вересня 2018 рок у справі № 925/394/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 910/7764/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, від 22 травня 2019 року у справі № 5011-15/10488-2012, від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18 (провадження № 61-16204св20), колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від фактичних обставин у справі, що є предметом касаційного перегляду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Окрім того, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко Є. О. у відзиві на касаційну скаргу виклав клопотання про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн, понесених позивачкою у суді касаційної інстанції.

До свого клопотання представник додав: ордер, копію договору про надання правової допомоги № 167 від 21 червня 2023 року, згідно з яким ОСОБА_1 доручила адвокатському бюро «Лукашенко Є. О.» представляти її інтереси у Верховному Суді у справі № 369/4912/18 ( пункт 1.2 договору), за надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану плату у розмірі 10 000,00 грн (пункт 2.1 договору); попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат у загальному розмірі 10 000,00 грн; акт виконаних робіт № 14, підписаний сторонами 14 липня 2023 року, згідно з яким виконавцем надана така правова допомога відповідно до пункту 1.2 договору: складання заяв, скарг, та інших документів правового характеру та складення відзиву на касаційну скаргу у справі № 369/4912/18 на загальну суму 7 000,00 грн; опис цінного листа з поштовим треком направлення цього листа сторонам у справі.

Розмір заявлених витрат на правову допомогу підтверджено матеріалами справи.

У пункті 6.5 постанови від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зробив висновок, що «за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Колегія суддів, вивчивши докази, подані представником ОСОБА_1 - адвокатом Лукашенком Є. О. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, з урахуванням вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, вважає їх співмірними із заявленими вимогами.

При цьому колегії суддів констатує, що відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом, наданим йому частиною шостою статті 137 ЦПК України.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 7 000,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 7 000,00 (сім тисяч) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець