Провадження № 2-о/760/312/24
Справа № 760/7430/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2024 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Гуцало М.В.,

заявниці - ОСОБА_1 (особисто, паспорт),

представника заінтересованої особи ( ОСОБА_2 ) - адвоката Шипіки А.В. (ордер від 04.04.2024),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

26.03.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана заява, датована 26.03.2024, за підписом заявника, в якій вона просить суд:

- Видати обмежувальний припис ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців з заборонами щодо: перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 ; переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- Копію рішення направити до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві для взяття ОСОБА_2 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 на профілактичний облік та до Управління соціального захисту населення Солом`янської РДА у місті Києві.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2024 для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Заяву фактично заяву передано судді по реєстру 02.04.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.04.2024 вказану заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 04.04.2024.

Судова повістка була направлена ОСОБА_2 за допомогою sms-повідомлення та була доставлена 03.04.2024 об 11:25 (а.с. 24).

В матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 23).

03.04.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи на іншу дату для надання можливості скористатись правовою допомогою (а.с. 26).

У судове засідання, призначене на 04.04.2024 з`явився представник ОСОБА_2 яки такий заявив клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з необхідністю належної підготовки до її розгляду, а також про витребування доказів у справі.

Заявниця щодо таких клопотань заперечувала.

Суд дійшов у задоволенні вказаних клопотань (про перенесення розгляду справи та витребування доказів у справі) відмовив з огляду на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Доводи заявниці

У заяві про видачу обмежувального припису заявниця вказує, що вона ( ОСОБА_1 ) перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У цьому шлюбі у подружжя народились діти: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Зазначає, що протягом останніх років наше сімейне життя подружжя не ладиться і постійно погіршується.

Зауважує, що починаючи з початку 2024 року, шлюбні відносини фактично припинено. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю.

Заявниця наголошує, що після реєстрації шлюбу постійно зазнавала психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , що полягав у постійних нецензурних висловах в її адресу в разі розбіжностей в поглядах на життя.

Також, вказується, що протягом тривалого часу вона зазнавала постійних докорів, що лише він ( ОСОБА_2 ) забезпечує родину.

Зі слів заявниці, ОСОБА_2 систематично перевіряє її переписку, шляхом вилучення її мобільного телефону. Останні декілька місяців шляхом фізичного примусу він обшукує її з верхнього одягу до спідньої білизни.

Заявниця стверджує, що майже щоденно відчуває приниження та постійне побоювання за своє життя, так як 17.03.2024 ОСОБА_2 було вчинено фізичне насильство відносно неї, яке полягало у спробі придушити, що, за слів заявниці, підтверджується довідкою № 138 Київської міської клінічної лікарні.

Разом з тим, заявниця вказує, що до цього, фізичне насильство вчинялося, однак вона не зверталася до уповноважених осіб протидії домашньому насильству, оскільки боялась розправи з боку ОСОБА_2 .

При цьому, зазначає, що свідками даних сварок та погроз неодноразово стають діти, що також зазнають психологічного та економічного насилля.

Як вказує заявниця, ОСОБА_2 обмежує доньку ( ОСОБА_3 ) в доступі до їжі та води, посилаючись на те, що харчі куплені за його кошти.

Як вважає заявниця, через те, що донька надає їй емоційну підтримки та стає на її (заявниця) захист, ОСОБА_2 відмовляється сплачувати за її навчання.

Також, вказує, що в неї було вилучено технічний паспорт на транспортний засіб.

Наголошує, що постійні крики, погрози та бійки призвели до погіршення нервового стану їхніх неповнолітніх дітей.

В заяві стверджується, що від 17.03.2024 заявниця не мала можливості терпіти чергову сварку почату ОСОБА_2 . Зі слів заявниці, того дня, він почав принижувати її на очах у наших дітей, висипаючи їй на голову сміття. Потім, він намагався знову придушити її і лише хвилюючись, що на її крики втрутяться сусіди, він відпустив її. Тоді, вона звернулася до Київської клінічної лікарні, де лікарями було викликано поліцію та зафіксовано даний випадок.

Проте, ввечері 17.03.2024 ситуація загострилася значно сильніше, як вказує заявниця, ОСОБА_2 вже не міг адекватно усвідомлював значення своїх дій та контролювати агресію відносно неї. Тому, вони разом з донькою були змушені покинути квартиру та викликали поліцію. Надалі, уповноваженою особою патрульної поліції винесено терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням фізичного, економічного та психологічного насилля відносно неї з зобов`язанням залишити місце проживання до 28.03.2024.

Як вказується у заяві, під час залишення квартири, ОСОБА_2 почав погрожувати заявниці, що після спливу дії терміново заборонного припису вчинить розправу над нею.

З огляду на дані обставини щодо наявності психологічного насильства, що чинить ОСОБА_2 відносно неї, а також наміри останнього, що виражаються у погрозах, заявниця наполягає, що вона, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Щодо правової позиції ОСОБА_2 .

У судовому засіданні 04.04.2024 представник ОСОБА_2 надав письмові заперечення на заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, за змістом яких, зокрема, звертається увага на те, що:

-Заявник нічим не підтверджує та і не посилається на будь-яку норму законодавства України, яка би зобов`язувала чоловіка утримувати дружину;

-Відсутність доказів внесення в ЄРДР відомостей та проведення досудового слідства за фактом замаху на вбивство - подій, які відбулись 17.03.2024, на які посилається заявниця у своїх заяві;

-Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в особистій приватній власності у ОСОБА_2 і жодного відношення до спільної сумісної власності ця квартира не має.

На думку ОСОБА_2 саме дії заявниці можливо кваліфікувати як економічне насильство над ним, оскільки скеровані на позбавлення його можливості користуватись своєї власністю (належною йому на праві власності квартирою).

Встановлені судом фактичні обставини справи

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 26.10.2007 між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 26.10.2007, а.с. 5).

У цьому шлюбі у подружжя народились діти:

- донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 19.03.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 800 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 19.03.2009, а.с. 6);

- та син: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 16.12.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 4389 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 16.12.2015, а.с. 7).

Заявником на підтвердження обставин, викладених у заяві стосовно подій, які відбулись 17.03.2024 до матеріалів справи долучено копію термінового заборонного припису стосовно кривдника від 18.03.2024 № 176705, винесеного стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку зі скоєнням фізичного, економічного, психологічного насильства відносно ОСОБА_1 , із строком дії з 18.03.2024 по 28.03.2024 (а.с. 8).

Також, додано копію довідку № 138 від 17.03.2024 Київської міської клінічної лікарні № 4, виданої пацієнту ОСОБА_1 (а.с. 9).

У судовому засідання заявниця надала усні пояснення що вказаний заборонний припис датовано 18.03.2024, оскільки 17.03.2024 поліція викликалась два рази (один з них установою лікарні, до якої вона звернулась за медичною допомогою), та останній наряд міліції закінчив дії по оформленню подій близько другої години ночі, що вже було 18.03.2024 (а почали 17.03.2024).

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні наполягав, що долучена до матеріалів заяви копія заборонного припису є недопустимим доказом, оскільки містить виправлення щодо дати, а також підписана неповнолітньою особою.

Представником ОСОБА_2 у судовому засіданні надано для огляду оригінал наявного в нього заборонного припису № 176705 (судом оригінал оглянуто, копію долучено до матеріалів справи - а.с. 41), який дійсно містить певні відмінності від тієї копії, яка долучена до матеріалів заяви (має деякі «дописки»).

Щодо підпису такого припису неповнолітньою особою заявниця у судовому засіданні надала пояснення, що фактично вказаний у приписі ОСОБА_4 (17.11.2015) припис не підписував, а припис підписувався нею - ОСОБА_1 .

Звіривши підписи на заборонному приписі № 176705 та заяві про видачу обмежувального припису, суд вважає, що таке пояснення заявниці відповідає дійсності.

Разом з тим, у судовому засіданні заявницею також було надано оригінал заборонного припису № 176705 (який судом оглянуто та долучено в копії до матеріалів справи), який повністю відповідає копії, долученій до матеріалів заяви пр. о видачу обмежувального припису (а.с. 44).

В цілому, суд вважає, що відмінності у наданих заявницею та заінтересованою особою заборонних приписах № 176705 не є суттєвою за своїм основним змістом.

При цьому, на думку суду, недоліки в роботі правоохоронних органів не мають впливати на доказову базу в даній конкретній справі, з огляду на специфіку питань, що пов`язані з запобіганням та протидію домашньому насильству.

Крім того, у судовому засіданні заявницею надано оригінал термінового заборонного припису стосовно кривдника № 176706 від 18.03.2024 (судом оригінал оглянуто, копію долучено до матеріалів справи) /а.с. 45/.

Заявниця чітко пояснити наявність двох заборонних приписів (№№ 176706 та « 176706) не змогла, вказала, що можливо це пов`язано з тим, що 17.03.2024 наряд поліції викликався двічі.

У судовому засіданні представником ОСОБА_2 також було надано оригінали:

-свідоцтва про право власності від 20.04.2010, за змістом якого ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (судом оригінал оглянуто, копія долучена до заперечень - а.с. 39);

-довідки Фінансово-правового ліцею від 04.04.2024 про здійснення оплати за навчання доньки ( ОСОБА_3 ) за період з 01.09.2020 по т.ч. 198 000,00 грн (судом оригінал оглянуто, копію долучено до матеріалів справи - а.с. 40).

У судовому засіданні ОСОБА_1 надала для огляду оригінал довідки від 17.03.2024 № 138 Київської міської клінічної лікарні № 4, виданої пацієнту ОСОБА_1 (судом оригінал оглянуто, копію долучено до матеріалів справи - а.с. 42).

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 на телефоні доньки продемонструвало відео щодо розкиданого сміття по квартирі, вказуючи, що це наслідки дій її чоловіка.

Також, ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначила про відсутність у неї інших доказів насильства з боку ОСОБА_2 , оскільки він постійно забирав її телефон та видаляв з нього інформацію.

Вказала, що виклики поліції у зв`язку з насильством у сім`ї неодноразово відбувались і до подій 17.03.2024, але через постійний страх перед ОСОБА_2 вона після приїзду поїзду документи не підписувала.

Разом з тим, зазначила, що піти працювати її забороняв сам ОСОБА_2 . Зі слів заявниці, ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї сексуальне насильство та вказував, що її «робота» - задовільняти його.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо тверджень заявниці категорично заперечував, посилаючись в т.ч. на відсутність доказів на їх підтвердження.

Вказував, що проблеми у подружжя почались у 2020 році, коли через епідемію Covid у ОСОБА_2 почались проблеми з роботою та, відповідно, фінансами.

Представник ОСОБА_2 наполягав, що питання щодо видачі заборонного припису ставиться заявницею виключно з метою майнового характеру - позбавити ОСОБА_2 можливістю користуватись належною йому на праві власності квартирою. При цьому, вказував, що іншого житла ОСОБА_2 не має.

Проте, суд звертає увагу на те, що згідно з відповіддю № 523274 від 02.04.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 12).

У судовому засіданні заявниця надала пояснення, що іншого житла крім того, де вона зареєстрована ( АДРЕСА_1 ) - не має. Після закінчення дії заборонного припису від 18.03.2024 побоючись погроз ОСОБА_2 тимчасово разом з дітьми проживає у брата, який надає їй певну фінансову підтримку.

Як заявниця, так і представник ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначили, що на даному етапі примирення подружжя неможливе, планується вчинення дій щодо розірвання шлюбу в установленому законом порядку.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 201/8276/23, провадження № 61-207св24).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається:

-підставою звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису заявниця ( ОСОБА_1 ) вказує те, що її чоловік ( ОСОБА_2 ) систематично чинить відносно неї психологічне, сексуальне, економічне та фізичне насильство;

-суд встановив, що 18.03.2024 відносно ОСОБА_2 складений терміновий заборонний припис стосовно кривдника, в якому зазначено, що 17.03.2024 ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Цим терміновим заборонним приписом ОСОБА_2 зобов`язано залишити місце проживання (перебування); накладено заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, терміном з 18.03.2024 до 28.03.2024 (а.с. 41);

-довідкою Київської міської клінічної лікарні № 4 від 17.03.2024 № 138 встановлено, що у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження, в т. ч. на бічних поверхнях шиї (а.с. 42).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , оскільки наведені заявницею обставини містять ознаки застосування щодо неї заінтересованою особою психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису у вигляді в т.ч. тимчасового обмеження його права перебувати у місці проживання з постраждалою ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Щодо тверджень представника ОСОБА_2 про те, що внаслідок ухвалення рішення судом про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_2 протягом 6 (шести) місяців з дня ухвалення рішення суду перебувати у місці проживання ОСОБА_2 не матиме доступу до квартири, яку вважає об`єктом права приватної власності, то суд зауважує, що у цьому конкретному випадку тимчасове обмеження права доступу ОСОБА_2 до житла, яке він вважає своїм, встановлюється судом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, що є легітимним і пропорційним заходом втручання у права та свободи особи.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців.

Суд вважає, що в даному конкретному випадку заявниця не довела необхідність встановлення вказаного нею обмеження саме на максимально передбачений строк - шість місяців.

Суд вважає за можливе визначити відповідний строк у три місяці.

При цьому, суд виходить з того, що такий строк наразі є достатнім для примирення подружжя або врегулювання питань, що виникають у зв`язку з ситуацією, що склалась у їх сім`ї.

Водночас суд роз`яснює, що за заявою осіб, визначених ст.. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу (ст. 350-7 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268, 293-294, 350-1 - 350-6, 352, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - задовольнити частково.

Встановити наступні заходи тимчасового обмеження ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 )строком на 3 (три) місяці:

-заборонити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ):

-перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 ;

-особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 ;

-переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

В решті вимог заяви - відмовити.

Рішення суду про видачу обмежувального припису допустити до негайного виконання.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації за місцем проживання (перебування) заявника.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич