ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1136/24 Справа № 191/3434/23 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т.В Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 26 жовтня 2021 року між нею та ОСОБА_2 та висловила вимогу про визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок.

Позовні вимоги заявник обґрунтовувала тим, що 26 жовтня 2021 року між нею та ОСОБА_2 було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого вона придбала у відповідача житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 08 травня 2007 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Луганську ради № 68/39 від 17 квітня 2007 року. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не приватизована та відповідачу не належала.

Згідно розписки, написаної власноруч відповідачем 26 жовтня 2021 року, позивач сплатила за житловий будинок відповідачу кошти в розмірі 1 115 000,00 грн, що на той час за офіційним курсом НБУ дорівнювало 41 500,00 доларів США. Вказана сума була визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. 26 жовтня 2021 року відповідач передав, а позивач прийняла житловий будинок, після чого сторонами було підписано акт прийому-передачі, який є невід`ємним додатком до договору.

Позивач стверджувала що, на момент укладання договору сторонами були обумовлені усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулось повне його виконання. Однак на час укладання договору не було можливості посвідчити його нотаріально відповідно до чинного законодавства України, оскільки ця територія визнана тимчасово окупованою територію України, а діяльність нотаріусів України там тимчасово припинена. У зв`язку з цим сторони дійшли згоди, що протягом п`яти місяців з моменту підписання цього договору його буде нотаріально посвідчено в органах нотаріату України. У випадку порушення цього пункту договору вона має право звернутись до суду за захистом свого права власності згідно до вимог чинного цивільного законодавства України.

Попередньо сторонами було узгоджено дату 23 листопада 2021 року, на яку було вирішено укласти нотаріально посвідчений договір у приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О. На вказану дату відповідач до нотаріальної контори не прибув. В телефонній розмові він пояснив, що існуючі на той час карантинні заходи (примусова обсервація та проходження тесту на виявлення СOVID-19) для осіб, які приїжджають з тимчасово окупованої території створюють для нього значні незручності, а скупчення людей на КПВВ тягне за собою реальні можливість заразитись коронавірусною інфекцією при перетині лінії розмежування, що в свою чергу несе загрозу для його життя та здоров`я. Відповідач попросив відкласти нотаріальне посвідчення угоди до покращення епідемічного стану на території України та послаблення карантинних умов. Розуміючи, що ситуація з епідемічним станом в Україні може не покращитися найближчим часом, позива повідомила відповідачу, що таке його ставлення до виконання укладеного між ними договору в частині його нотаріального посвідчення її не влаштовує і є порушенням досягнутих сторонами умов договору. В телефонних розмовах позивач неодноразово наполягала на виконанні відповідачем взятого на себе обов`язку та вимагала його явки до нотаріуса на підконтрольній території України. Проте, під різними приводами відповідач уникав виїзду на територію України для нотаріального посвідчення угоди.

12 грудня 2021 року, 10 січня 2022 року та 21 лютого 2022 року з метою документального підтвердження своїх дій вона направляла на електронну пошту відповідача письмові вимоги про явку на визначений час до нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахова С.О. для нотаріального посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу житлового будинку. Ці вимоги відповідачем були не виконані. В той же час, вона прийняла в оперативне володіння та користування придбаний житловий будинок. З моменту його придбання вона проживає в придбаному будинку, зробила в ньому ремонт, придбала нові меблі, привела до ладу подвір`я будинку та розташовані на ньому господарські будівлі. 02 листопада 2021 року відповідача та його дружину було знято з реєстрації місця проживання за адресою житлового будинку позивачки.

Водночас, позивачка вважала, що відсутність у неї правовстановлюючих документів обмежує її право власності на житловий будинок, оскільки не дозволяє їй ним розпоряджатись. Крім того, її право власності на придбаний нею будинок не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому це несе загрозу вчинення протиправних дій третіми особами відносно її нерухомого майна або виникнення обтяжень відносно нього з вини позивача (кредит, арешт, тощо).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка посилається на те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу сторонами були обумовлені усі його істотні умови та відбулось повне його виконання, але безповоротне ухилення відповідача протягом року від приїзду на підконтрольну Україні територію для нотаріального посвідчення укладеного договору є підставою для захисту порушеного права власності в судовому порядку.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі, у вигляді розписки, домовлено про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 згідно якої ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 41 500,00 доларів США. Та розписка містить відмітку про те, що вказана сума була визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту безповоротного ухилення продавця від нотаріального посвідчення правочину та вважав що не підтверджено втрату сторонами можливості нотаріально посвідчити правочин.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на спірне нерухоме майно суд відмовив, оскільки така вимога є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Підставою для визнання дійсним спірного договору купівлі-продажу житлового будинку позивачка зазначала те, що по теперішній час за наявності обставин, що визначаються як поважні причини (а саме введення з 12 березня 2020 року карантину на території України пов`язаного з поширенням коронавірусу), нотаріально посвідчити укладений між сторонами договір не має можливості, так як відповідач відмовляється приїхати на підконтрольну Україні територію, що в свою чергу унеможливлює оформлення права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року № 117-р) до зазначених населених пунктів відноситься місто Луганськ.

Вимоги позивача зводились до визнання укладеним договору купівлі-продажу житлового будинку на підставі розписки складеної 26 жовтня 2021 року, тобто в період, коли місто Луганськвизнане тимчасово окупованою територією України.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно до пунктів 3, 4, 5 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на зазначені норми матеріального права та встановлені судом обставини справи, зокрема, що набуття права власності позивачкою на житловий будинок на підставі спірного договору купівлі-продажу здійснено не відповідно до законодавства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання за позивачкою права власності на спірний житловий будинок, а відтак, і про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також, судом не встановлено факту безповоротного ухилення однією із сторін, а саме відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

У поданій до суду першої інстанції письмовій заяві представника відповідача про визнання позовних вимог не зазначено поважних причин не укладення договору купівлі-продажу та посвідчення його нотаріально.

Доводи апеляційної скарги про наявність поважних причин щодо неможливості з боку відповідача посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку є безпідставними, оскільки належних цьому доказів позивачкою не надано.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27 березня 2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2024 року.

Судді: