Справа № 345/2177/23
Провадження № 22-ц/4808/746/24
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

секретаря Гудяк Х.М.

за участю представника апелянта адвоката Яворського В.І.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2024 року в складі судді Онушканича В. В., повний текст якого складено 14 березня 2024 року, у справі за заявою Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про встановлення фактів дискримінації у сфері праці, усунення дискримінації, шляхом визнання неправомірними дій і рішень відповідача, стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про встановлення фактів дискримінації у сфері праці, усунення дискримінації, шляхом визнання неправомірними дій і рішень відповідача, стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку.

Позов обґрунтовано тим, що 06 жовтня 2016 року він був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського. Наказом відповідача № 798-к від 24 листопада 2017 року його вперше звільнено з роботи. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року та наказу №104-к від 15 березня 2019 року, зі змінами внесеними наказом № 67 від 17 березня 2020 року, його поновлено на роботі.

Зважаючи на постійні утиски його та інших співробітників було ініційовано створення незалежної первинної профспілки університету та 25 червня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис щодо державної реєстрації Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського, головою якої було обрано позивача. 08 липня 2019 року профспілка подала заяву про початок переговорів щодо перевірки виконання відповідачем колективного договору за попередній період та укладення колективного договору на 2020 рік, але дану заяву профспілки було проігноровано. Також за його ініціативою профспілкою було ініційовано ряд судових позовів щодо поновлення незаконно звільнених працівників, що визвало незадоволення ректора Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського.

Крім того, відповідно до листа Національного агентства з питань запобігання корупції №23-04/10475-22 від 14 квітня 2022 року він набув статусу викривача корупції з 22 листопада 2019 року.

Після цього, з боку керівництва розпочались дискримінаційні дії по відношенню до нього за ознаками його профспілкової і правозахисної діяльності, внаслідок чого він зазнав обмежень у реалізації своїх прав і свобод, створювалися менш сприятливі умови порівняно із іншими співробітниками, це проявилось у діях щодо приниження людської гідності позивача, створення в трудовому колективі університету напруженої, ворожої, образливої та зневажливої атмосфери по відношенню до нього, особливо після його неодноразових звернень з заявами про корупцію до Національного агентства з питань запобігання корупції.

Також це проявилось у відмові працівників ректорату приймати і реєструвати заяви і скарги від позивача, ненаданні відповіді на його заяви і скарги, ведення «Журналу присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків ОСОБА_2 » виключно щодо нього та зобов`язання проходження ним щоденної реєстрації в принизливій формі, зобов`язання позивача надати ректору або тимчасово виконуючим обов`язки письмові пояснення щодо відсутніх порушень трудової дисципліни, відмова реєструвати та оплачувати лікарняні листи.

21 жовтня 2019 року після перебування на лікарняному усним наказом т.в.о. ректора відповідача ОСОБА_4 його було звільнено за пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України. Дане звільнення він пов`язував зі своєю профспілковою та антикорупційною діяльністю, що є дискримінацією у сфері праці та оскаржив його до суду. Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 03 грудня 2019 року відкрив провадження у справі №761/44586/19. У ході розгляду справи представник відповідача заявив, що його ніхто не звільняв з займаної посади та він повинен приступити до виконання функціональних обов`язків. З 29 травня 2020 року його було допущено до роботи, але 04 червня 2020 року йому було вручено наказ про звільнення №82-к від 04 червня 2020 року. Вважаючи звільнення незаконним, він вкотре, оскаржив його до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року його позовну заяву задоволено, поновлено на роботі та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу.

08 липня 2021 року він прибув до приміщення університету та приступив до виконання своїх службових обов`язків та неодноразово звертався до ректора та начальника відділу кадрів відповідача з вимогою про ознайомлення з наказом про поновлення на посаді, але йому було відмовлено, наказ так і не надали.

Надалі 09 лютого 2022 року відповідач вручив позивачу наказ №14-к від 18 січня 2022 року про звільнення за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. В момент отримання кінцевого розрахунку по заробітній платі позивачем було встановлено, що відповідачем так і не виконано належним чином, у передбаченому законодавством порядку, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року. Зокрема, не внесені відповідні зміни та не поновлено посаду позивача у штатному розписі на 2021-2021 роки. У період з часу поновлення 15 березня 2019 року по день звільнення 09 лютого 2022 року він працював у відповідача на посаді без належного оформлення поза штатом та отримував зарплату у розмірі, що не відповідає дійсним трудозатратам і втричі нижче норм оплати праці, встановлених штатним розкладом відповідача на 2019, 2020, 2021 роки.

Дане звільнення позивач також пов`язує з своєю правозахисною профспілковою та антикорупційною діяльністю, що є дискримінацією у сфері праці.

Рішенням Калуського районного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року задоволено його вимоги та поновленого його на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського.

Проте, ні у добровільному, ні у примусовому порядку вказане рішення відповідачем не виконано. Державним виконавцем винесено декілька постанов у виконавчому провадженні, а саме: постанова про накладення штрафу від 12 квітня 2023 року, постанова про накладення штрафу від 02 травня 2023 року, постанова про закінчення виконавчого провадження від 02 травня 2023 року. Також державним виконавцем на адресу начальника Шевченківського УП ГУНП України направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтю 382 КК України.

Зважаючи на посилання відповідача про неможливість поновлення позивача на посаді, відмову виконати рішення судів та постанову державного виконавця про поновлення позивача на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку, порушення кримінального провадження щодо відповідача та обставини визнання (набуття статусу) позивача викривачем корупції з 22 жовтня 2019 року, позивач вважав, що у нього є законні підстави витребувати від відповідача виплатити йому грошову компенсацію у розмірі дворічного середнього заробітку.

Також, на думку позивача, вищенаведені неправомірні дії відповідача вказують на наявність в діях його посадових осіб дискримінації, утиску та прямої дискримінації стосовно позивача за ознакою приналежності до керівного органу профспілки та за ознакою особи, яка набула статусу викривача корупції з 22 жовтня 2019 року, погіршення істотних умов праці, неодноразового незаконного застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, умисне не поновлення позивача на посаді, не виконання рішення судів, зменшення розміру оплати праці та незабезпечення законних гарантій позивача як голови Профспілки. Та відповідно можливо кваліфікувати як мобінг діяння роботодавця, які спрямовані на приниження гідності та честі працівника, його професійної репутації у формі психологічного та економічного тиску, створення стосовно нього напруженої, ворожої, образливої атмосфери, зокрема, що змушує особу недооцінювати власну професійну придатність та зміни місця роботи.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського та встановити наявність у них фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці; зобов`язати Таврійський національний університет ім. В. І. Вернадського усунути дискримінації, шляхом виплати на користь позивача грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку, у зв`язку із відмовою відповідача поновлювати позивача на рівнозначній посаді; стягнути з Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського на користь позивача грошову компенсацію у розмірі дворічного середнього заробітку проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку, згідно штатного розкладу на 2023 рік.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та встановлено факт дискримінації (мобінг) у сфері праці щодо ОСОБА_2 .

Вирішено стягнути з Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 524 712,00 грн грошової компенсації та 2 147,20 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року в оскаржуваній частині змінено.

Скасовано в частині стягнення з Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 524 712,00 грн грошової компенсації та стягнення судового збору в розмірі 2 147,20 грн.

У цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського про стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку відмовлено.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишено без змін.

Також вирішено стягнути з Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 073,60 грн, а з ОСОБА_2 на користь Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7 870,68 грн.

Короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У січні 2024 року Таврійський національний університет ім. В. І. Вернадського звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року за нововиявленими обставинами.

Заяву мотивовано тим,що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року, яке змінено та набрало законної сили відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, визнано неправомірними дії Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського та встановлено факт дискримінації (мобінг) у сфері праці щодо ОСОБА_2 .

В обґрунтування судового рішення були покладені факти того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року у справі №761/19326/20 ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського з 15 березня 2019 року. 18 січня 2022 року Таврійським національним університетом імені В. І. Вернадського винесено наказ №14-к «Про звільнення ОСОБА_2 », яким ОСОБА_2 звільнено з роботи з 20 грудня 2021 року за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року у справі №345/3136/22 визнано протиправним та скасовано наказ №14-к від 18 січня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 », виданого Таврійським національним університетом імені В. І. Вернадського. Поновлено ОСОБА_2 на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського з 18 січня 2022 року. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року вказане рішення суду залишено без змін. Водночас постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі №345/3136/22 рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року скасовано, а провадження у справі закрито.

У зв`язку із ухваленням відповідної постанови Верховного Суду втрачає відповідного правового сенсу посилання в судовому рішенні, ухваленому у справі №345/2177/23 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у справі №345/3136/22.

Крім того, відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», який набрав чинності із 10 грудня 2022 року визначено поняття мобінгу (цькування). Так як судовим рішенням від 07 вересня 2023 року у справі обґрунтовано події, які виникли до набрання чинності правового застосування мобінгу, а саме внаслідок рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року, то втрачається правова підстава застосування мобінгу. Також, виключається системність (повторюваність) тривалих дій або бездіяльності роботодавця (Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського) по відношенню до працівника ( ОСОБА_5 ).

Враховуючи указане, заявник просив заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задовольнити, скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2024 рокузаяву задоволено.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року, яке змінено постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 скасовано за нововиявленими обставинами.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Таврійського національного університету ім. В. І.Вернадського, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 відмовлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та залишити в силі рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року, яке змінено постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем порушено вимоги щодо інстанційної підсудності подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, оскільки постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року змінено рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року. А тому відповідно до частини 2 статті 425 ЦПК України Таврійський національний університет ім. В. І. Вернадського мав подати заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду апеляційної інстанції.

Також вказує, що судові рішення у справі №345/3136/22 були одним із доказів факту дискримінації у сфері праці позивача. Викладені доводи відповідача, у заяві про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, є намаганням переоцінити докази, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Крім того, рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі №345/3136/22, не подавались ним до позовної заяви у додатках та в процесі розгляду справи по суті як доказ судом не досліджувались.

Звертає увагу апеляційного суду і на те, постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року закрито провадження у справі №345/3136/22 на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України. Тобто, Верховний Суд не досліджував докази і не розглядав по суті справу №345/3136/22, ним не скасовано доводи, аргументи і доводи позивача, які, самостійно були дослідженні Калуським міськрайонним судом у процесі розгляду по суті вказаної справи на момент ухвалення рішення від 07 вересня 2023 року.

Крім того, зауважує, що рішення у справі №345/3136/22 не має преюдиційного зв`язку із вказаною справою, незважаючи на те, що Калуський міськрайонним суд у своєму рішенні від 07 вересня 2023 року зіслався на рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року у справі №345/3136/22. Зазначене рішення не спростовує факти, які були покладено в основу рішення Калуський міськрайонним суд від 07 вересня 2023 року.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Таврійський національний університет ім. В. І. Вернадського просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. При цьому вказує, що рішення Калуського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського та встановлення факту дискримінації (мобінг) у сфері праці щодо ОСОБА_2 залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року. За змістом заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, відповідач просив переглянути рішення суду саме в цій частині. А тому посилання апелянта на невідповідність інституційної підсудності заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами є необґрунтоване.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Яворський В. І. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Представник Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського Риков В. В. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Матеріалами справи підтверджується, що у травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовом до Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського, в якому просив визнати неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського та встановити наявність у них фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці; зобов`язати Таврійський національний університет ім. В.І. Вернадського усунути дискримінацію шляхом виплати на користь позивача грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку, у зв`язку із відмовою відповідача поновлювати позивача на рівнозначній посаді; стягнути з Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського на користь позивача грошову компенсацію у розмірі дворічного середнього заробітку проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку, згідно штатного розкладу на 2023 рік.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського та встановлено факт дискримінації (мобінг) у сфері праці щодо ОСОБА_2 .

Також стягнуто з Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 524 712,00 грн грошової компенсації та 2 147,20 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що наявність дискримінаційних дій з боку відповідача позивач, в тому числі, мотивує наявністю його статусу викривача, саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність відповідних фактів. Водночас жодних доказів на спростування наведених позивачем обставин суду не надано. Натомість, позивача двічі незаконно було звільнено з роботи, у зв`язку із чим він був змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Крім того, рішенням Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року було встановлено, що відповідачем фактично неналежним чином виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року. Зокрема, не внесені відповідні зміни та не поновлено посаду позивача у штатному розписі на 2020-2021 роки. Так, судом було встановлено, що із штатних розписів університету на 2020 та 2021 роки посада проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків в них відсутня. Разом з тим, як рівнозначна їй посада проректор з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку з 14 березня 2019 року введена в штатному розписі та станом на 08 липня 2021 року була вакантна.

Також матеріалами справи підтверджено, що позивач набув статусу викривача з 22 жовтня 2019 року, про що свідчить лист Департаменту запобігання та виявлення корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 23 січня 2022 року. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року, яке залишено без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, встановлено, що скорочення посади позивача, його звільнення, а також подання ним заяви на адресу НАЗК за фактом можливого порушення посадовими особами Університету вимог Закону України «Про запобігання корупції», є підставою вважати про наявність зв`язку між звільненням позивача і поданням ним заяви до НАЗК. Будь-яких заперечень щодо наявності зв`язку між звільненням та набуттям позивачем статусу викривача відповідачем не подано.

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач зазнав обмеження у своїх трудових правах, в тому числі, у зв`язку із повідомленням ним про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, у порівнянні з іншими співробітниками. А тому, вимоги позивача про визнання неправомірними дії відповідача та встановлення фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача усунути дискримінацію, шляхом виплати на його користь грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку, у зв`язку із відмовою відповідача поновлювати позивача на рівнозначній посаді, суд зазначив, що заявляючи вимогу про стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку, позивач не довів розміру завданої шкоди та не надав відповідного розрахунку, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку, згідно штатного розкладу на 2023 рік суд першої інстанції виходив з того, що на підставі частини 4 статті 235 КЗпП України та частини 7 статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» для стягнення грошової компенсації необхідні такі умови: 1) наявність у позивача статусу викривача; 2) відмова позивача у поновленні на роботі або неможливість такого поновлення. На час розгляду справи засоби, спрямовані на примусове виконання рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року в частині поновлення позивача на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку відповідача з 18 січня 2022 року, фактично вичерпані. Незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи, наявність відкритого кримінального провадження, рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року надалі залишається невиконаним. Вказані обставини підтверджують неможливість поновлення позивача на рівнозначній посаді.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволення позовних вимог Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського подав апеляційну скаргу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року в оскаржуваній частині змінено.

Скасовано в частині стягнення з Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 524 712,00 грн грошової компенсації та стягнення судового збору в розмірі 2 147,20 грн. У цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського про стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку відмовлено.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишено без змін.

Стягнуто з Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 073,60 грн. З ОСОБА_2 на користь Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського стягнуто судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7 870,68 грн.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Калуського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року у цій справі за нововиявленими обставинами, Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського посилався на скасування рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року Верховним судом, а також відсутність системності (повторювальності) тривалих дій або бездіяльності роботодавця. Заявник вважав, що скасоване рішення було покладено в основу рішення Калуського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року, що є нововиявленою обставиною та підставою для скасування такого рішення.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року по справі № 345/3136/22 рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, треті особи: Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілка ТНУ імені В. І. Вернадського, ОСОБА_3 , про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі закрито.

Суд погодився з доводами університету, що внаслідок скасування рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року по справі № 345/3136/22, яке було покладено в основу ухвалення рішення від 07 вересня 2023 року в частині наявності систематичності дій відповідача щодо обмеження позивача у його трудових справах, виключається системність (повторюваність) дискримінаційних дій роботодавця по відношенню до позивача.

Крім того, як зазначив суд, для встановлення факту дискримінації щодо позивача з боку відповідача суд виходив із преюдиційності рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року в частині встановлення вказаним рішенням, що відповідачем фактично неналежним чином виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року. Зокрема, не внесені відповідні зміни та не поновлено посаду позивача у штатному розписі на 2020-2021 роки. При вирішенні даної позовної вимоги судом враховано, що власне рішенням Калуського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року було встановлено, що згідно штатних розписів університету на 2020 та 2021 роки посада проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків в них відсутня. Разом з тим, як рівнозначна їй посада проректор з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку з 14 березня 2019 року введена в штатному розписі та станом на 08 липня 2021 року була вакантна.

Також суд погодився, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2023 року було встановлено, що звільнення позивача на підставі наказу №14-к від 18 січня 2022 року обумовлене наявністю у позивача статусу викривача.

Однак, колегія суддів не може погодись із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), пункти 7.4, 7.5).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі PONOMARYOV v. UKRAINE, заява № 3236/03, § 40).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

За змістом наведеної правової норми необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи. Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього, і якщо вже прийнято новий акт, протилежний за змістом скасованому, або коли саме скасування акта означає протилежне вирішення питання.

Як уже зазначалось, заявник вважав, що підставою для ухвалення рішення суду, про перегляд якого подано заяву, сталорішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року, яким визнано протиправним та скасовано наказ №14-к від 18 січня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлено ОСОБА_2 на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського з 18 січня 2022 року.Однак, таке рішення скасоване 20 грудня 2023 року Верховним Судом. З цим погодився суд першої інстанції.

Водночас, звертаючись з позовом та обґрунтовуючи вимогу про наявність дискримінації, позивач вказував на ряд обставин, які на його думку підтверджують факт дискримінації. Зокрема, зазначав, що це проявилось у відмові працівників ректорату приймати і реєструвати заяви і скарги від позивача, ненаданні відповіді на його заяви і скарги, ведення «Журналу присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків ОСОБА_2 » виключно щодо нього та зобов`язання проходження ним щоденної реєстрації в принизливій формі, зобов`язання позивача надати ректору або тимчасово виконуючим обов`язки письмові пояснення щодо відсутніх порушень трудової дисципліни, відмова реєструвати та оплачувати лікарняні листи. Наявність в діях посадових осіб університету дискримінації, утиску та прямої дискримінації стосовно позивача за ознакою приналежності до керівного органу профспілки та за ознакою особи, яка набула статусу викривача корупції з 22 жовтня 2019 року, погіршення істотних умов праці, неодноразового незаконного застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, умисне не поновлення позивача на посаді, не виконання рішення судів, зменшення розміру оплати праці та незабезпечення законних гарантій позивача як голови Профспілки.

Встановивши всі обставини у справі та даючи оцінку доводам позивача в цій частині, суд повважав доведеними такі обставини та навів відповідне обґрунтування.

Зокрема, в рішенні суд зазначив:

«Щодо вимог позивача про встановлення фактів дискримінації у сфері праці.

Враховуючи, що наявність дискримінаційних дій з боку відповідача позивач, в тому числі, мотивує наявністю його статусу викривача, саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність відповідних фактів. Водночас жодних доказів на спростування наведених позивачем обставин суду не надано.

Також матеріалами справи підтверджено, що позивач набув статусу викривача з 22.10.2019 року, про що свідчить лист Департаменту запобігання та виявлення корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 23.01.2022 року.

Будь-яких заперечень щодо наявності зв`язку між звільненням та набуттям позивачем статусу викривача відповідачем не подано.

Таким чином, оцінивши в сукупності наявності у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач зазнав обмеження у своїх трудових правах, в тому числі у зв`язку із повідомленням ним про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, у порівнянні з іншими співробітниками. Отже, вимоги позивача про визнання неправомірними дії відповідача та встановлення фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці є обґрунтованими та підлягають задоволенню.»

Тобто як вбачається зі змісту рішення суду від 07 вересня 2023 року, суд першої інстанції взяв до уваги не тільки рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року та факти, встановленні цим рішенням, а й інші обставини, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги та оцінивши в їх сукупності, дійшов висновку, що позивач зазнав обмежень у своїх трудових правах.

З його змісту не вбачається, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги про дискримінацію тільки і виключно на підставі встановлених обставин рішенням від 15 лютого 2023 року. Наявність такої нововиявленої обставини не можна вважати підставою для скасування рішення суду, оскільки така не є виключною обставиною, на підставі якої суд ухвалив би інше за змістом рішення.

Щодо того, що внаслідок скасування рішення Калуського міськрайонного суду від 15 лютого 2023 року виключається системність (повторюваність) тривалих дій або бездіяльності роботодавця (Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського) по відношенню до працівника ( ОСОБА_5 ), то таке твердження помилкове. За змістом рішення Калуського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року наявність двох рішень суду про поновлення на роботі не була основною підставою для задоволення позовної вимоги про визнання неправомірними дії та встановлення наявність у них фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив заяву Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідачем порушено вимоги щодо інстанційної підсудності подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, то такі не заслуговують на увагу.

У цивільному судочинстві порядок подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими визначено статтею 425 ЦПК України.

Згідно з частиною першою цієї статті заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1,3 частини 3статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина 2статті 425 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №826/20239/16 зроблено висновок, що повноваження суду на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами стосується лише тих рішень, якими закінчено розгляд справи та які набрали законної сили. Нововиявлені обставини, їхня фактична, юридична, доказова, змістовна природа спрямовані на зміну чи скасування визнаного раніше законного, обґрунтованого та справедливого судового акта з результатами розв`язання спору. Із логіки завдання стадії провадження за нововиявленими обставинами можна побачити, що ці обставини тим, що завжди стосуються суті спору, визначають, «наче вказують», що вони підлягають перегляду саме тією судовою інстанцією, яка розв`язала спір, її присуд набрав законної сили й таким чином здійснилося правосуддя, або тією судовою інстанцією, яка втрутилася в рішення суду по суті й ухвалила своє змінене чинове судове рішення, яке набрало законної сили. У тому разі, якщо суди апеляційної чи касаційної інстанції змінять рішення суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, то саме судові акти судів цих інстанцій можуть і мають бути предметом перегляду у провадженні за нововиявленими обставинами, оскільки в цій частині (по суті спору чи з інших підстав) рішення суду першої інстанції зазнало сутнісних змін або було скасовано.

Оскільки у цій справі, суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року в частині позовної вимоги про визнання неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського та встановлення наявність у них фактів дискримінації (мобінг) у сфері праці, то судом, який ухвалив судове рішення по суті спору в цій частині і до компетенції якого належить здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, є суд першої інстанції, який ухвалив рішення по суті спору.

За таких обставина заява про перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами подана до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з дотриманням правил інстанційної підсудності.

Разом із цим, Івано-Франківський апеляційний суд не може задовольнити апеляційну скаргу і відмовити у задоволенні заяви про перегляд вказаного судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки це виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно з частинами другою та третьою статті 429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

У частинах шостій та сьомій статті 429 ЦПК України передбачено, що з набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі. Судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Тлумачення наведених процесуальних норм свідчить про те, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по суті може бути розглянуто лише судом, що ухвалив судове рішення, інакше особа буде позбавлена права на перегляд такого судового рішення.

Крім того, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що нормами ЦПК України не передбачено права апеляційного суду постановляти судове рішення про задоволення/відмову у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і скасування ухваленого судом такого рішення.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 504/1852/13 (провадження № 61-2237св20), від 28 липня 2021 року у справі № 212/4585/17 (провадження № 61-19463св20), від 03 травня 2022 року у справі № 761/8964/14 (провадження № 61-18698св20), від 01 листопада 2023 року у справі № 363/2643/17 (провадження № 61-11956св22.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості ухвалювати судове рішення по суті заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, так як таке судове рішення повинен ухвалити той суд, рішення якого просить переглянути заявник, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду заяви про перегляд рішення цього суду за нововиявленими обставинами.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що у цій справі Івано-Франківський апеляційний суд не скасував рішення суду першої інстанції та не ухвалив нового рішення або змінив рішення, а направив справу на продовження розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2024 року скасувати.

Справу за заявою Таврійського національного університету ім. В. І. Вернадського про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2023 року направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: І. О. Максюта

В. Д. Фединяк