УХВАЛА

29 березня 2024 року

м. Київ

справа № 336/5899/22

провадження № 61-357ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів

та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення коштів визнано неподаною та повернуто заявниці.

03 січня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, повторно звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року

та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року та постанови Запорізького апеляційного суду

від 11 жовтня 2023 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху

та запропоновано заявниці надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями відповідно до кількості учасників справи, у якій вказати щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, зазначити обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи та додати документ, що підтверджує сплату судового збору за подачу касаційної скарги, або документи, що підтверджують підстави звільнення

від сплати судового збору відповідно до закону.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 22 січня 2024 року ОСОБА_1 надіслала уточнену редакцію касаційної скарги та повторне клопотання про відстрочення сплати судового збору за подачу касаційної скарги.

Уточнена редакція касаційної скарги, яка надійшла до касаційного суду

на виконання вимог ухвали від 22 січня 2024 року, не відповідає вимогам

пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Підставою касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року заявниця вказує відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 661 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявницею у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідних норм права.

Інших підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених статтею 389 ЦПК України, уточнена редакція касаційної не містить.

Вивчивши зміст уточненої редакції касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у ній обґрунтованих підстав касаційного оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України

у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається.

Оскільки заявницею недоліки касаційної скарги усунено не у повному обсязі, вказане свідчить про невиконання нею вимог ухвали, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою

і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявниці.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для

її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів

та відшкодування моральної шкоди вважати неподаною та повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк