Номер провадження: 22-ц/813/2400/24
Справа № 522/2315/23
Головуючий у першій інстанції Суворова О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Суворової О.В. 10 серпня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що 29.05.2012 року між ним та відповідачем шляхом підписання індивідуальної Анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг була оформлена Угода № SAMDN2655. Позивач зазначав, що у грудні 2021 року сталися непередбачені особисті складні обставини, які призвели до інтенсивного лікування впродовж 9 місяців. На фоні захворювання туберкульозом позивач мав стійкий розлад психічного стану здоров`я, пов`язаний з частковою втратою зору та іншими функціональними порушеннями діяльності організму під час тривалого прийому лікарських препаратів. У період дії воєнного стану, з жовтня 2022 року, ОСОБА_1 був вимушений передивитись зміни редакцій Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». 14.10.2022 року позивач вперше письмово звернувся до Голови правління Банку з листом стосовно пропозиції погодження нових умов кредитних відносин між сторонами, у зверненні повідомив про те, що через складні життєві обставини загальна сума кредиту станом на 04.07.2022 року досягла 74676,01 гривень, просив Банк підтвердити суму грошового зобов`язання за винятком нарахованих кредитодавцем процентів, які підлягають списанню. З метою погашення кредитної заборгованості 23.08.2022 року на кредитну картку/рахунок були перераховані гроші у сумі 3750 гривень та 23.09.2022 року перераховані гроші у сумі 2500 гривень. 08.11.2022 року позивач вдруге письмово звернувся до Голови правління Банку, повторно обґрунтував правомірність прохання щодо отримання інформації про стан грошової заборгованості споживача та про розмір сукупної суми інших платежів, зокрема, процентів, які підлягають списанню відповідно до норм законодавства періоду дії воєнного стану. 28.11.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голови правління Банку з повідомленням про настання обставин «форс-мажору». 05.12.2022 року стало відомо, що саме датою 02.12.2022 року на сайті Банку викладена нова редакція Умов та Правил, у якій підрозділ «1.1.6.10. Форс-мажор» скорочений з 8 до 3 пунктів. 01.10.2022 року позивач припинив користування послугами Банку і тому вважав діючою включно до 01.12.2022 року редакцію підрозділу «1.1.6.10. Форс-мажор» Умов та Правил. Обставини «форс-мажору» тривають більше ніж 6 місяців, тому на підставі пункту 1.1.6.10.8. підрозділу «1.1.6.10. Форс-мажор» редакції Умов та Правил від 01.12.2022 року він вважає наявною правову визначеність стосовно питання відмови споживача від подальшого виконання зобов`язань за договором з Банком.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати його право, як споживача, відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» в редакції від 01.12.2022 року, вважати розірваною Угоду між сторонами № SAMDN655 від 29.05.2012 року, оформлену у моделі Договору приєднання, а також визнати відсутність у АТ КБ «Приватбанк» права на відшкодування можливих збитків ОСОБА_1 з дати прийняття судом рішення за позовною заявою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянтом надано належні докази для визнання його права, як споживача, в зв`язку із настанням форс-мажору, а саме оголошенням воєнного стану в країні, відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» в редакції від 01.12.2022 року, та вважати розірваною Угоду між сторонами № SAMDN655 від 29.05.2012 року, оформлену у моделі Договору приєднання, визнати відсутність у АТ КБ «Приватбанк» права на відшкодування можливих збитків ОСОБА_1 з дати прийняття судом рішення за позовною заявою.

Сторони про розгляд справи на 12.03.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився ОСОБА_1 , представник АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника АТ КБ «Приватбанк», який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання банківських послуг позивачем 29.05.2012 року було укладено Договір із Банком у формі підписаної Анкети заяви№ б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої позивачу було надано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, яким він постійно користувався.

Тобто, кредитування позивача банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки, що не заперечувалось сторонами.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» свої обов`язки згідно умов укладеного договору споживчого кредиту виконав у повному обсязі.

Так, Банк надав позивачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, а позивач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно до п. 2.1.12.3. Погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. Таким чином, позивач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу . Згідно до п. 1.1.49 договору мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань позивача, які щомісяця повинен сплачувати позивач протягом терміну дії карти. Мінімальний обов`язковий платіж розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості Клієнта.

Розділом 1.5 наданої позивачем Анкети - заяви №б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 29.05.2012 року визначені наслідки прострочення виконання та або невиконання зобов`язань за Договором, зокрема це нарахування пені, відсотків у підвищеному розмірі, аніж базова відсоткова ставка та нарахування інших платежів в порядку ст. 625 ЦК України.

Щодо посилання ОСОБА_1 на настання форс-мажору, а саме оголошення воєнного стану в країні, що є підставою для відмови від подальшого виконання позивачем зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» в редакції від 01.12.2022 року, та розірвання Угоди між сторонами № SAMDN655 від 29.05.2012 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України), а за умовами пункту 1.1.6.10.1. договору - і підставою для звільнення сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні»).

У постанові від 25.01.2022 року у справі №904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» зазначив, що:

- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

У даному випадку, ОСОБА_1 у позові посилався на те, що наявність форс-мажорних обставин у цій справі обумовлена повномасштабною військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення в Україні воєнного стану та призвело до тимчасової окупації частини територій.

24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Президент України видав Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан.

ТПП України листом від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія РФ проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

У постанові від 15.06.2023 року у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки:

- лист ТПП України від 28.02.2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин;

- форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання;

- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові від 07.06.2023 року у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що лист ТПП України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові від 29.06.2023 року у справі № 922/999/22 Верховний Суд виснував, що:

- лист ТПП України від 28.02.2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»;

- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;

- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;

- той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію РФ проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.

Таким чином, вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер, та не підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.

Колегія суддів враховує, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, якими, з достатнім рівнем вірогідності, міг бути підтверджений факт наявності форс-мажорних обставин, які у період з 24.02.2022 року по 06.02.2023 року обумовили неможливість виконання зобов`язань за договором № SAMDN2655 від 29.05.2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та відповідачем шляхом підписання індивідуальної Анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Не наведено відповідних доказів ОСОБА_1 і у апеляційній скарзі, у зв`язку із чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання права ОСОБА_1 , як споживача, в зв`язку із настанням форс-мажору, а саме оголошенням воєнного стану в країні, відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» в редакції від 01.12.2022 року, та вважати розірваною Угоду між сторонами № SAMDN655 від 29.05.2012 року.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що обставини непереборної сили не звільняють від самого виконання зобов`язань.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається наявність письмового повідомлення банку про відмову від договору про споживчий кредит споживача, при цьому обов`язок повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит, - позивачем не виконане.

Таким чином, договір споживчого кредиту, укладений між сторонами, не може бути розірваний в судовому порядку з підстав односторонньої відмови від нього ОСОБА_1 , як позичальника, оскільки ним не дотримано у повній мірі встановленої для односторонньої відмови ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» процедури.

Стаття 15 Закону України «Про споживче кредитування» обумовлює право споживача на односторонню відмову від договору споживчого кредиту як фактом подання ним кредитодавцю письмового повідомлення про відмову від договору протягом 14 календарних днів з дня його укладення, так і обов`язком споживача повернути кредитодавцю всі отримані від нього за договором кошти та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на день звернення до суду із даним позовом йому були нараховані пеня, штраф чи інші платежі в порядку ст. 625 ЦК України, які у відповідності до Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 року підлягають списанню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про розірвання договору споживчого кредиту № SAMDN2655 від 29.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем про надання споживчого кредиту, є такими, що заявлені передчасно, оскільки ОСОБА_1 не доведено порушення його прав з боку Банку. Крім того, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права.

Також колегія суддів враховує, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 522/10727/23 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 року у справі №165/2486/19 (провадження №61-1355св21).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) викладено висновок про те, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах, є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема, відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах, викладений Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 року у справі № 161/2773/20 (провадження № 61-958св21).

Враховуючи, що оскільки судом першої інстанції вирішується спір, спрямований на захист порушеного права кредитора, то колегія суддів доходить до висновку, що звернення боржника з позовом про визнання права споживача ОСОБА_1 відмовитись від подальшого виконання ним зобов`язань перед кредитором є неналежним способом захисту.

Таким чином, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, тому у задоволенні позову необхідно відмовити з саме з таких підстав.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2023 року - змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 03 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе