УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 761/39824/21

провадження № 61-3656ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») про зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що 04 липня 2006 року між нею та АКБ «Райффайзен Україна», правонаступником якого був AT «ОТП Банк», укладено кредитний договір № ML-009/494/2006, відповідно до умов якого їй надано кредит в сумі

300 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позивачки перед АКБ «Райффайзен Україна» за вказаним кредитним договором між ними укладені договори іпотеки від 04 липня 2006 року № PCL-009/494/2006 та від 28 липня 2006 року

№ PCL-009/494/2006/1, згідно з умовами яких позивачкою передано в іпотеку належне їй нерухоме майно.

Позивачка зазначала, що 30 липня 2021 року зі змісту отриманої вимоги

ТОВ «Діджи Фінанс» про усунення порушення в порядку статті 35 Закону України

«Про іпотеку» від 26 липня 2021 року № 1/2607-11, їй стало відомо, що 14 травня 2021 року між AT «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір

про відступлення права вимоги, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко I. Л. та зареєстровано в реєстрі

за № 1831, відповідно до умов якого право грошової вимоги за укладеним з нею кредитним договором від 04 липня 2006 року № ML-009/494/2006 та право іпотекодержателя за договорами іпотеки, перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

При цьому позивачка зауважувала, що до вказаної вимоги не було додано належних доказів переходу до ТОВ «Діджи Фінанс» як нового кредитора, права вимоги, а тому нею з метою отримання цих доказів направлялись на адресу

ТОВ «Діджи Фінанс» та AT «ОТП Банк» письмові звернення, однак на час звернення

до суду із цим позовом запитувані докази на її адресу не надходили.

Посилаючись на те, що належні докази переходу до нового кредитора прав

у зобов`язанні необхідні їй як боржнику для здійснення захисту своїх прав, однак такі докази відповідачам як сторонами вказаного правочину, на її звернення

не надавались, позивачка вважала, що за таких обставин виникла необхідність

у зобов`язанні відповідачів їх надати.

На підставі викладеного просила зобов`язати АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» надати їй належним чином завірену копію договору про відступлення права вимоги (з усіма необхідними додатками до нього), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л.

та зареєстрованого в реєстрі за № 1831, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 04 липня 2006 року № МL-009/494/2006

та право іпотекодержателя за договорами іпотеки від 04 липня 2006 року

№ РСL-009/494/2006 та від 26 липня 2006 року № РСL-009/494/2006/1 перейшло

до ТОВ «Діджи Фінанс», та на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. проведено державну реєстрацію

за ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателем права обтяження речових прав

за договором іпотеки від 04 липня 2006 року № РСL-009/494/2006 на будинок

за номером АДРЕСА_1 , а також інші належним чином завірені копії доказів переходу від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «Діджи Фінанс»

(як нового кредитора) прав за зобов`язаннями за вказаним кредитним договором та договорами іпотеки, у тому числі детальний розрахунок заборгованості

за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» надати ОСОБА_1 належним чином завірену копію договору про відступлення права вимоги (з усіма необхідними додатками до нього), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. та зареєстрованого в реєстрі

за № 1831, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором

від 04 липня 2006 року № МL-009/494/2006 та право іпотекодержателя

за договорами іпотеки від 04 липня 2006 року№ РСL-009/494/2006

та від 26 липня 2006 року № РСL-009/494/2006/1 перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс», та на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. було проведено державну реєстрацію за ТОВ «Діджи Фінанс»

як іпотекодержателем права обтяження речових прав за договором іпотеки

від 04 липня 2006 року № РСL-009/494/2006 на будинок за номером

АДРЕСА_1 , а також інші належним чином завірені копії доказів переходу від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «Діджи Фінанс» (як нового кредитора) прав за зобов`язаннями за вказаним кредитним договором та договорами іпотеки, у тому числі детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка як боржник має право на отримання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, які їй відповідачі як сторони правочину, за яким відступлено право вимоги, на її письмові звернення не надали, що свідчить про порушення прав позивачки.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року скасовано

та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надала,

а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення її прав зі сторони відповідачів у справі, що виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог.

13 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу

на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в указаній справі, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року.

Касаційна скарга надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого

представник заявниці отримав 14 лютого 2024 року, що підтверджується доданими до касаційної скарги доказами.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку

на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки причини його пропуску є поважними, зокрема касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення представнику заявниці такого судового рішення.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду

від 08 серпня 2019 року у справі № 910/3570/18 та від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Касаційна скарга мотивована тим, що під час під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції скасував по суті правильне судове рішення, яке відповідає нормам чинного законодавства України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 04 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-009/494/2006.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором 04 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», укладено договір іпотеки

№ PCL-009/494/2006, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований у реєстрі

за № 4861.

На забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором від 04 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», 26 липня 2006 року укладено договір іпотеки № PCL-009/494/2006/1, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований

у реєстрі за № 5632.

За умовами договорів іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язань

за кредитним договором було передано таке нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , разом

із надвірними будівлями та спорудами; земельна ділянка площею 0,0784 га,

що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:237:0013.

14 травня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л., зареєстрований

за № 1831, відповідно до якого права грошової вимоги за кредитним договором

та право іпотекодержателя за договорами іпотеки перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

30 липня 2021 року на адресу позивачки надійшла вимога ТОВ «Діджи Фінанс»

про усунення порушення в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку»

від 26 липня 2021 року № 1/2607-11, зі змісту якої вбачається, що 14 травня

2021 року між AT «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір

про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. та зареєстрований

у реєстрі за № 1831, відповідно до якого право грошової вимоги за укладеним

з нею кредитним договором № ML-009/494/2006 від 04 липня 2006 року та право іпотекодержателя за договорами іпотеки до нього перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

Позивачка, звертаючись до суду з позовом, зазначала, що до вказаної вимоги

не було додано належних доказів переходу до ТОВ «Діджи Фінанс» як нового кредитора прав вимоги, а тому нею з метою отримання цих доказів направлялись на адресу ТОВ «Діджи Фінанс» та AT «ОТП Банк» письмові звернення, однак на дату звернення до суду запитувані докази на адресу позивачки не надходили, що і стало підставою для подання нею цього позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане

або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане

з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора

у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі

за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з частиною другою статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні

має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою

на це особою, і несе ризик наслідків не пред`явлення такої вимоги.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника

про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Пунктом 2.4.1 договору про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року, укладненого між AT «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс», передбачено, що первісний кредитор протягом п`яти календарних днів з моменту набрання чинності цим договором зобов`язується надіслати позичальнику повідомлення про відступлення прав за кредитним договором на користь нового кредитора.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі,

суд першої інстанції залишив поза увагою, що нормами чинного законодавства

та умовами договору про відступлення права вимоги не передбачено обов`язку нового кредитора щодо надання боржнику саме копії договору про відступлення права вимоги, а лише направлення відповідного повідомлення.

Матеріали справи містять повідомлення АТ «ОТП Банк» від 14 травня 2021 року №73-1-73-2-3-4/6288 про те, що ОСОБА_1 повідомлено про відступлення

ТОВ «Діджи Фінанс» прав вимоги за кредитним договором № ML-009/494/2006

від 04 липня 2006 року та договорами іпотеки від 04 липня 2006 року

№ PCL-009/494/2006, від 28 липня 2006 року №PCL-009/494/2006/1 до нього.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб

або державних чи суспільних інтересах.

Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених

цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи

не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу

для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_1 не надала, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення її прав зі сторони відповідачів у справі, що виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував наведені вище норми матеріального та процесуального права, належно не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку

про відмову в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що на суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі

№ 910/3570/18 та постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

У справі № 910/3570/18 ТОВ «Лайк-Сіті» звернулось до суду з до ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання надати належним чином завірені копії кредитних договорів № 4О14312И від 19 вересня 2014 року та № 4О14313И від 22 вересня 2014, укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Оптімус Ойл», та інші документи, які засвідчують обов`язок боржника щодо повернення кредиту

та документи, якими забезпечували вказані договори.

У справі 910/3570/18 встановлено, що аналіз змісту пункту 1 договору поруки

від 31 жовтня 2016 року № 4О14312И/П свідчить про те, що за відсутності оригіналів кредитних договорів або його копій, а також відповідно до правил, встановлених статтею 213 ЦК України, однозначно визначити умови погашення заборгованості за кредитними договорами від 19 вересня 2014 року № 4О14312И та від 22 вересня 2014 року № 4О14313И не вбачається можливим. Також, неможливо перевірити доводи відповідача про наявність залишку кредитної заборгованості з пені та за обслуговування кредиту, наявність яких зазначає відповідач у поданих ним розрахунках боргу. З огляду на таке, колегія суддів касаційного суду погодилась з правильністю застосування статей 74, 76-79, 86 ГПК України апеляційним судом щодо висновків апеляційного суду про недоведення відповідачем за сукупністю поданих доказів існування інших зобов`язань

в одержувача кредиту, окрім тих, які були погашені поручителем 01 листопада

2016 року за договором поруки та необхідністю виконання відповідачем вимог пункту 10 договору поруки щодо передачі поручителю належним чином засвідчених копій кредитних договорів від 19 вересня 2014 року № 4О14312И

та від 22 вересня 2014 року № 4О14313И. Одним з принципів тлумачення правочинів є Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний

з неясністю такої умови. Судами встановлено, що сторонами визначено предметом цього договору: «надання поруки ПОРУЧИТЕЛЕМ перед КРЕДИТОРОМ….за виконання своїх зобов`язань за кредитним договором

від 19 вересня 2014 року №…, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків

за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору». Отже, апеляційним судом, із застосуванням тлумачення умов договору було покладено ризик настання негативних наслідків на сторону договору,

яка передбачила та погодилася на таку умову договору, що не конкретизувала включення до предмета поруки інших зобов`язань, які можуть виникати

за наслідком укладення кредитного договору (щодо сплати неустойки, коштів

за обслуговування кредиту та іншого), але при цьому конкретизувала зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за нього.

У справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) предметом позову було визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вселення.

Отже, висновки в цій справі зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать

про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі

№ 910/3570/18 та постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд

уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу

суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська