Справа № 500/7812/14-ц
Провадження № 6/500/502/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року місто Ізмаїл

Суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Швець В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, який накладено згідно ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2014 по справі №500/7812/14-ц

Заявник в своїй заяві пояснив, що ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2014 по справі № 500/7812/14-ц йому було заборонено виїзд за межі України до погашення боргового зобов`язання за постановою про накладення штрафу за № 1159/50000/2013, яка була видана 22.04.2014 Південною Митницею Міністерства доходів.

У подальшому, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2016 по справі № 500/7812/14-ц йому було відкладено виїзд за кордон України до погашення боргового зобов`язання за тим самим виконавчим документом.

На теперішній час виникли правові підставі для скасування вищевказаних обмежень, вжитих в рамках виконавчого провадження, з наступних підстав.

04.03.2024 було подано до Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву, в якій були поставлені наступні питання: коли було завершено останнє виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого документа, чи перебуває на теперішній час вказаний виконавчий документ на виконанні у будь- якому органі чи особи, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, чи пропущено строк повторного пред`явлення вказаного виконавчого документа, в розумінні статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження», який порядок поновлення строку на повторне пред`явлення виконавчого документа передбачено чинним законодавством.

06.03.2024 отримано відповідь на вказане звернення, з якої слідує, що перше та останнє виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа було завершено 06.11.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. У постанові державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувану було встановлено строк на повторне пред`явлення виконавчого документа до 10.02.2015. Вказаний виконавчий документ повторно до органів ДВС чи приватного виконавця не пред`являвся.

Вищезазначене свідчить про втрату стягувачем права на повторне пред`явлення постанови № 1159/50000/2013 до органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів. Це обумовлює необхідність скасування вжитих в рамках примусового виконання вказаної постанови заходів, у тому числі тимчасової заборони у праві виїзду за межі України, оскільки такий захід має тимчасовий характер та не може обмежувати мої права та свободи довічно.

Статтею 12 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У разі повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до положень статті 433 ЦПК України заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення.

Станом на теперішній час, стягувачем за виконавчим документом, до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа не подавалась, а з моменту завершення виконавчого провадження минуло більш 9 років.

З приводу вказаного виникають розумні сумніви щодо наявності будь-яких об`єктивних підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа через 9 років після спливу відповідних строків.

Крім того наявні заборони виїзду за межі України порушують не тільки право на вільне пересування, а і на отримання кваліфікованої медичної допомоги.

Так заявник є дуже хворою людиною з невиліковною хворобою - симнотоматична епілепсія.

Наявність вказаного захворювання стала підставою для визнання заявника військово- лікарської комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з Правилами перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, зняті з військового обліку на підставі рішення ВЛК про непридатність до військової служби із виключенням з військового обліку.

Тобто на теперішній час, незважаючи на військовий стан в Україні, він має право виїхати за її межі, однак не може цього зробити у зв`язку з судовою забороною.

Зараз він має гостру потребу у консультації спеціалістів з лікування епілепсії з Університетської лікарні Франкфурта, однак виїхати до неї не може.

Така ситуація порушує конституційне право, гарантоване статтею 49 Конституції України.

Суд дослідивши заяву ОСОБА_1 та матеріали справи приходить до наступного висновку.

Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання та право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до частини п`ятої статті 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до вимог пункту п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі свою власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний суд у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 виклав правову позицію, яка полягає у наступному, «тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи, який застосовується лише наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення».

Керуючись ст. 3, 33, 55 Конституції України ст.259-260, 441 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за межі України, встановлене ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року по справі № 500/7812/14-ц.

Скасувати тимчасове відкладення у виїзді за межі України, встановлене ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2016 по справі № 500/7812/14-ц, в рамках примусового постанови про накладення штрафу за № 1159/50000/2013, яка була видана 22.04.2014 Південною Митницею Міністерства доходів.

Копію ухвали направити до Державної прикордонної служби України та Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду В.М. Швець