Справа № 348/394/22
Провадження № 22-ц/4808/1003/24
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Фединяка В.Д.

за участю секретаря Гудяк Х.М.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Грещука Р.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 04.02.2022 року він отримав постанову приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В. про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2022 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 6 426 695,46 грн, з якої вбачається, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Литчук Т.В. від 28.01.2022 року .

Позивач вважа,є що виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та посилається на те, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики 26.06.2017 року на строк до 26.08.2020 року на суму 2 559 000 грн.Пунктом 4 Договору визначено, що місячна сплата відсотків в розмірі 12% річних. В оскаржуваному виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 27.08.2020 року по 28.01.2022 рік, тобто у період після закінчення дії договору. Проте право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку. Відповідно до договору позики від 26.08.2017 року позичальник мав повернути заборгованість в розмірі 2 559 000 грн та відсотки за три роки у розмірі 921 240,00 грн, а в загальній сумі 3 480 240,00 грн.

Вважає, що заборгованість не є безспірною, а нотаріус вчиняючи виконавчий напис не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості.

У зв`язку з викладеним, просив суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Литчуком Т.В. від 28.01.2022 року, зареєстрований в реєстрі за №12035, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 6 426 695, 46 грн, таким, що не підлягає виконанню.

В березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з зустрічними позовними вимогами про стягнення коштів за договором позики, в обґрунтування яких зазначила, що згідно договору позики від 26.08.2017 року ОСОБА_1 отримав від неї грошові кошти в сумі 2 559 000 грн та зобов`язався повернути дану суму , сплативши 12 відсотків річних за весь час фактичного користування грошовими коштами.

Пунктом 3 договору позики передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 100 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Згідно даного договору, ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути позику зі сплатою належних з нього відсотків у строк до 26.08.2020 року. Станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 не повернув борг, чим порушив виконання свого зобов`язання з урахуванням положень ст.625 ЦК України просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики 6 426 695, 46 грн.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2024 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено.

Визнано виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №12035, вчинений 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - заборгованості в розмірі 6426695, 46 грн за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721 таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання щодо судового збору.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики задоволено.

Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позикит в розмірі 6 426 695,46 грн за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721, судовий збір у розмірі 13420, 00 грн.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з огляду на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-1018), у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 року у справі №203/1330/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, позичальник на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України мав право нараховувати проценти за користування позикою у розмірі 12% річних за період до настання терміну повернення позики до 26.08.2020 року.

Відповідно до договору позики від 26.08.2017 року позичальник мав повернути заборгованість в розмірі 2 559 000 грн та відсотки за три роки у розмірі 921 240,00 грн, а в загальній сумі 3 480 240,00 грн.

Скаржник вважає необґрунтованою суму, яку просить стягнути ОСОБА_2 в розмірі 6 426 695,46 грн, позивачем не зазначено, що входить у вказану суму. Та за який період стягується заборгованість.

Скаржник посилається на те, що на день подачі позову, ОСОБА_2 скористалася своїм правом і стягнула заборгованість на підставі виконавчого напису нотаріуса, який на даний час є дійсним та не скасованим, по суті бажаючи стягнути двічі одну і ту суму боргу.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів .

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - заборгованість в розмірі 6426695,46 грн за договором позики від 26.08.2017 року.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року в частині визнання виконавчого напису, зареєстрованого у реєстрі за №12035, вчиненого 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - заборгованості в розмірі 6426695, 46 грн за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721 таким, що не підлягає виконанню не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримані за договором позики грошові кошти, в добровільному порядку не повернуто, тому дійшов до висновку про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 6426695, 46 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору позики від 26.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Кузнєцовою Н.М., позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_1 2 559 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити відсотки за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 3 зазначеного договору позики передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 100000 (сто тисяч) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, на день платежу.

Відповідно до пункту 4 договору позики, за весь час фактичного користування грошовими коштами, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві 12% річних. Відсотки сплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно договору п.5 сторони встановили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у строк до 26.08.2020 року.

Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму боргу відповідно до ст.625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції, несплачені відсотки за користування грошовими коштами встановлені даним договором за весь час прострочення.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором позики не виконав.

Належних та допустимих доказів виконання вказаного договору позики ОСОБА_1 не надано.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Предметом цього позову є стягнення грошових коштів у сумі 6426695, 46 грн згідно договору позики від 26.08.2017 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 грошові кошти згідно договору позики, а тому вимоги позивачки за зустрічним позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою, що звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_2 у позовній заяві не навела розрахунку заборгованості за договором позики, який укладено 26.08.2017 року. Суд першої інстанції не з`ясував за який період позивачка за зустрічним позов просить стягнути проценти, розмір процентів та суму основного боргу. Колегія суддів вважає, що в цій частині доводи апеляційної скарги є слушними.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції для повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи було задоволено клопотання представника ОСОБА_4 та клопотання представника скаржника ОСОБА_3 про долучення їх розрахунків суми боргу до матеріалів справи.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 , в позовній заяві позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач повинен сплати суму боргу з урахуванням 12% відсотків за весь час фактичного користування її грошовими коштами, зазначила, що відповідно до пункту 3 договору позики у разі девальвації національної грошової одиниці України протягом строку дії договору позивальник зобов`язується повернути суму грошових коштів у гривнях еквівалентну 100000, 00 доларів США та сплатити відсотки за ст.625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору позики від 26.08.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг у сумі 2 559 000 грн, за користування коштами зобов`язувався сплатити позикодавцю відсотки у розмрі 12% . Строк дії договору позики до 26.08.2020 року.

Пунктом 3 зазначеного договору позики передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 100000 (сто тисяч) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, на день платежу.

Тобто, сторони встановили, що у разі девальвації гривині на час повернення суми позики, ОСОБА_1 повинен повернути суму боргу у гривнях, еквівалентну 100000 (сто тисяч) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України.

ОСОБА_2 звернулася до суду 03 березня 2023 року. Колегія суддів зазначає, що у період з серпня 2020 року по березень 2023 року курс гривні по відношенню до долара зменшився, і це є загальновідомий факт.

З урахуванням пункту 3 договору позики відповідач ОСОБА_1 повинен повернути ОСОБА_2 суму боргу без відсотків у розмірі 3656860, 00 грн ( курс НБУ України станом на 03 березня 2023 року 36,5686 грн. за 1 долар США)

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За період з 26.08.2017 року по 26.08.2020 року розмір процентів за вказаним договором позики становить 922 373, 25 грн (2559000,00 (сума боргу)*12/100/365*128 + 2559000,00*12/100/365*365 + 2559000,00*12/100/365*365 + 2559000,00*12/100/366*239 = 922373, 25 грн).

Колегія суддів в цій частині погоджується із розрахунком представника скаржника і не приймає до уваги розрахунок наданий представником ОСОБА_4 , оскільки ним не доведено, що у період з 26.08.2017 року по 26.08.2020 року булла девальвація гривні.

Стосовно стягнення процентів після строку дії договору позики, колегія виходить з наступного.

Пунктом 9 договору позики передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму боргу відповідно до ст.625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції, несплачені відсотки за користування грошовими коштами встановлені даним договором за весь час прострочення.

Тобто, сторони погодили, що у разі несвоєчасного повернення суми боргу відповідно до ст.625 ЦК України позичальник сплачує відсотки за користування грошовими коштами встановлені даним договором за весь час прострочення. Суму процентів сторони погодили у розмірі 12%.

Колегія суддів враховує положення закону України № 2120-IX від 15.03.2022 року, яким були внесені зміни до розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, згідно яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває по теперішній час.

Таким чином, підстави для застосування ст.625 ЦК України і нарахування відсотків після 24.02.2022 року відсутні.

На користь ОСОБА_2 підлягають стягненню відсотки відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі 12% з 27.08.2020 року по 23. 02 2022 року, що становить 459066, 10 грн (2559000, 00 (сума боргу)*12/100/366*127 + 2559000,00*12/100/365*365 + 2559000,00*12/100/365*54= 459066,10 грн).

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 5 038299, 25 грн, яка складається з заборгованості за договором позики 3656860, 00 грн, заборгованості по відсоткам за період з 26.08.2017 року по 26.08.2020 року - 922 373,25 грн, заборгованості по відсоткам за період з 27.08.2020 року по 23. 02 2022 року 459066, 10 грн.

Враховуючи, вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмір 6426695, 46 грн, а тому рішення в окаржуваній частині необхідно змінити.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, зменшивши суму стягнутого боргу, та слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, посвідчений 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М. в розмірі - 5 038299, 25 грн, яка складається з заборгованості за договором позики 3656860, 00 грн, заборгованості по відсоткам за період з 26.08.2017 року по 26.08.2020 року - 922 373,25 грн, заборгованості по відсоткам за період з 27.08.2020 року по 23. 02 2022 року 459066, 10 грн та змінити в частині стягнутого судового збору.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивачка бажає двічі стягнути одну і ту суму боргу, оскільки скористалася своїм правом і стягнула заборгованість на підставі виконавчого напису нотаріуса, який на даний час є дійсним та не скасований, не заслуговує на увагу, оскільки рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року в частині визнання виконавчого напису, зареєстрованого у реєстрі за №12035, вчиненого 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 6426695, 46 грн за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721 визнано таким, що не підлягає виконанню, рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується скаржником, і в цій частині рішення суду набрало законної сили. Крім того, колегія суддів зазначає, що стягувач має право обирати способи погашення заборгованості, тобто або пред`явлення до виконання виконавчого напису нотаріуса, або шляхом стягнення грошових коштів. За погашенням заборгованості слідкує як стягувач, так і боржник, а також державний виконавець, а тому подвійне стягнення в даному випадку фактично неможливе.

Відповідно до п.3 ч.2ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В позові ОСОБА_2 заявлено ціну позову в розмірі 6 426 695,46 грн, судом задоволено позовні вимоги на суму 5 038 245,35 грн.

Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат, оскільки суд апеляційної інстанції змінює рішення в оскаржуваній частині та на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 5 038 245,35 грн, тобто позов задоволено на 78,39%.

ОСОБА_2 при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 13420 грн, отже компенсація судового збору позивачці за подання позовної заяви має складати 10520,68 грн, що є пропорційно задоволеним 78,39%.

В апеляційній скарзі скаржник оскаржував рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з нього коштів за договором позики в розмірі 6 426 695,46 грн, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 21,61%.

За подання апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір в сумі 20130 грн, отже компенсація судового збору скаржнику за подання апеляційної скарги має складати 4348,97 грн, тобто пропорційно задоволеним вимогам в апеляційній інстанції 21,61%.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Провівши взаємозалік судового збору, остаточно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 6171,71 грн судового збору (10520,68 грн - 4348,97 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року в оскаржуваній частині змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики, посвідчений 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М в розмірі

5 038299, 25 грн, яка складається з заборгованості за договором позики 3656860, 00 грн, заборгованості по відсоткам за період з 26.08.2017 року по 26.08.2020 року - 922 373,25 грн, заборгованості по відсоткам за період з 27.08.2020 року по 23. 02 2022 року 459066, 10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 6171, 71 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.Д. Фединяк