УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 638/5770/17

провадження № 61-3574ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування рішення

про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» (далі - ТОВ «Укрборг»), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н. І., про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування рішення

про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21 жовтня 2005 року між нею

та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі -

АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), укладений кредитний договір

№ 194-05/ХІЦ-Ф, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 20 100,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 % річних,

на строк до 21 жовтня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21 жовтня

2005 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого

є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку житлове приміщення, придбане за кредитні кошти, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» одержало право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення.

12 грудня 2013 року у ТОВ «Кей-Колект» змінився засновник та на підставі договору від 01 листопада 2013 року № 6-К право обробки її персональних даних

та здійснення від імені ТОВ «Кей-Колект» усіх юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості за кредитним договором отримало ТОВ «Укрборг»,

про що вона була повідомлена.

Із січня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» відмовилося приймати від неї належне виконання основного зобов`язання у валюті платежу, визначеній умовами кредитного договору, повідомивши її, що воно приймає оплату заборгованості

за кредитними договорами виключно у гривні та не надало на її запит відомостей про номери рахунків для виконання зобов`язання у валюті кредиту, а також

про залишок основного боргу.

З огляду на фактичну відмову ТОВ «Кей-Колект» приймати від неї належне виконання основного зобов`язання у визначеній кредитним договором валюті платежу вважала, що ТОВ «Кей-Колект» не набуло права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на нього.

У лютому 2017 році їй стало відомо, що право власності на належну їй квартиру, перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня

2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрованого у реєстрі за № 148, продавцем за яким є ТОВ «Кей-Колект».

Зазначала, що дії ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Укрборг» як щодо звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб його продажу іпотекодержателем у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», так і щодо примусового виселення без направлення їй вимоги про виселення з квартири та відповідного рішення суду, а також без надання житлового приміщення з фонду житла

для тимчасового проживання є протиправними, оскільки такі дії не відповідають нормам Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила:

- визнати протиправними дії ТОВ «Кей-Колект» щодо примусового стягнення

та відчуження без згоди власника належного їй на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , та поновити порушені її права на володіння і користування вказаною квартирою;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 27 січня

2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований у реєстрі за № 148,

за умовами якого ОСОБА_1 набула право власності на зазначену квартиру;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав

на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 24 травня

2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н. І., зареєстрований у реєстрі за № 599,

за наслідками укладення якого право власності на квартиру набула

до ОСОБА_3 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав

на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шаульської Н. І. про реєстрацію права власності на спірну квартиру

за ОСОБА_3 ;

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірну квартиру;

- вселити її до зазначеної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року

у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинне законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У пункті 4.2. іпотечного договору сторони передбачили, що право іпотекодержателя звернути стягнення

на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі застереження

про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, за змістом частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» можливість задоволення кредитором вимог

за рахунок предмета іпотеки у спосіб звернення стягнення на нього залежить

від дотримання іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відміннім від іпотекодавця, вимоги

про усунення порушення основного зобов`язання. Позивач на обґрунтування позовних вимог не надала належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів щодо звернення стягнення на іпотечне майно,

яке відбулося відповідно до іпотечного застереження, а тому відсутні підстави

для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправними дій ТОВ «Кей-Колект» щодо звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , а отже,

і для задоволення похідних від зазначеної вимог позивача про поновлення її прав на володіння і користування вказаною квартирою, визнання недійсними укладених договорів купівлі-продажу щодо спірного майна та його витребування у останнього набувача ОСОБА_3 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Відхиляючи, як необґрунтовані, доводи ОСОБА_2 про не направлення їй іпотекодержателем вимоги

про усунення порушення основного зобов`язання у порядку, визначеному частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується повідомлення позивача

про наявну у неї заборгованість за кредитним договором з вимогою

про її погашення та, що у випадку невиконання договірних зобов`язань відповідач має намір скористатися правом на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору та норм Закону України «Про іпотеку». Ураховуючи, що таке повідомлення було направлено на адресу позивача, зазначену нею в договорі іпотеки, а також беручи до уваги, що позивач

не повідомляла кредитора/іпотекодержателя про зміну адреси листування, вказаної у договорі іпотеки, суд вважав необґрунтованими твердження

ОСОБА_2 про недотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання їй вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Зважаючи на відсутність доказів на підтвердження факту реєстрації та фактичного проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , та наявності у неї права користування житлом у квартирі своїх батьків, суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи позивача про порушення відповідачем норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, Верховний Суд виснував, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірне житло використовується нею як постійне місце проживання та було продано банком під час дії заборони на відчуження такого майна, помилково пославшись на те, що норми Закону України «Про мораторій

на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів

в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не було примусовим, а здійснено в позасудовому порядку, на який позивач добровільно погодилася в іпотечному договорі.

Крім того, апеляційний суд не встановив, за рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, що є предметом іпотеки, та не звернув увагу на доводи заявника про її незаконне виселення зі спірного іпотечного житла за відсутності відповідного рішення суду.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті

109 ЖК Української РСР, викладений у постанові від 12 квітня 2021 року у справі

№ 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19), про те, що обмеження права власника, який набув житлове приміщення за результатами звернення стягнення

на предмет іпотеки на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті

109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить,

що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з указаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року скасовано

та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у квартиру

АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири

АДРЕСА_1 , апеляційний суд виходив

з того, що особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого

або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Задовольняючи вимогу про вселення ОСОБА_2 у квартиру

АДРЕСА_1 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі

20 100,00 доларів США (101 505,00 грн у гривневому еквіваленті), цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2005 року

ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 спірну квартиру за ціною 115 646,00 грн, тобто, різниця між коштами, отриманими в кредит, та вартістю квартири складає 14 141 грн, які є приватною власністю ОСОБА_2 , тобто, спірна квартира придбана частково за особисті кошти позивача.

08 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року в указаній справі, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року та залишити

в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 10 лютого 2021 року у справі № 755/17990/19 (провадження № 61-7240св20)

та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі

№ 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).

Також у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті

389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час нового апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не в повній мірі дослідив зібрані

у справі докази, зокрема повідомлення ТОВ «Кей-Колект» від 01 квітня 2014 року

за вих. № 731939/L19 та договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений

27 січня 2017 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд не надав належної правової оцінки її доводам

та доказам, викладеним у відзиві на позовну заяву.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 21 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений кредитний договір № 194-05/ХІЦ-Ф, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 20 100,00 доларів США (101 505,00 грн у гривневому еквіваленті) зі сплатою

за користування кредитними коштами 12,5 % річних, на строк до 21 жовтня

2026 року, цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І. А., зареєстрованим у реєстрі за № 4591, укладеним

між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) продаж вчинено сторонами за суму 115 646,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21 жовтня

2005 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого

є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з укладеним 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»

та ТОВ «Кей-Колект» договором факторингу № 1, банк (клієнт) передав у власність фактору права вимоги, існуючі або майбутні, до боржників та гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів та договорів забезпечення, у тому числі, за вищевказаним кредитним договором.

01 листопада 2013 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Укрборг» укладений договір № 6-К, на підставі якого ТОВ «Кей-Колект» (як замовник) доручає, а ТОВ «Укрборг» (як виконавець) приймає на себе зобов`язання за винагороду надавати замовнику послуги, а саме, здійснювати дії, спрямовані на сприяння погашенню наявної заборгованості боржників перед замовником, у зв`язку з чим замовник передає виконавцю інформацію, яка необхідна для надання послуг.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області

від 03 вересня 2015 року у справі № 646/12081/14-ц, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», Харківського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Укрборг» про визнання частково недійсним договору факторингу, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії.

Судовими рішеннями у справі у справі № 646/12081/14-ц встановлено преюдиційні під час вирішення цієї справи обставини щодо правомірності набуття

ТОВ «Кей-Колект» прав кредитора за кредитним договором,

та як іпотекодержателя предмета іпотеки - спірної квартири за договором іпотеки від 21 жовтня 2005 року.

01 квітня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» надіслало на адресу ОСОБА_2 повідомлення за вих. № 731939/L19 про те, що 12 грудня 2011 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладені договір факторингу № 1

та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений нотаріально, згідно з якими право вимоги за кредитним договором від 21 жовтня 2011 року № 194-05/ХІЦ-Ф та за договором іпотеки від 21 жовтня 2005 року,

за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Свої зобов`язання

з повернення кредиту ОСОБА_2 у повному обсязі не виконала, у зв`язку

з чим станом на 01 квітня 2014 року у неї утворилася заборгованість

за користування кредитними коштами у розмірі 6 852,16 доларів США. Повідомлення нового кредитора також містило вимогу про сплату заборгованості на усунення порушень основного зобов`язання.

ОСОБА_2 вимогу ТОВ «Кей-Колект» не виконала, заборгованість

за кредитним договором не погасила.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_2 строків повернення чергових платежів на виконання основного зобов`язання з 2007 року у неї виникла заборгованість, що підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова

від 03 липня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області

від 03 вересня 2015 року у справі № 646/12081/14-ц.

09 грудня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_2 на зазначену нею у договорі іпотеки адресу: АДРЕСА_1 (до 2016 року

АДРЕСА_1 , повідомлення від 07 грудня

2016 року за вих. № 731939/586_47 про продаж предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», яке було відправлено рекомендованим листом

зі зворотнім повідомленням про вручення. Зазначене повідомлення повернулося на адресу ТОВ «Кей-Колект» з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

27 січня 2017 року між ТОВ «Кей-Колект» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу

Малаховою Г. І., зареєстрований у реєстрі за № 148.

Надалі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н. І., зареєстрованого у реєстрі за № 599, продала квартиру

АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися

на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним

є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються

як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане

або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане

з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права

на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону

за рішенням суду.

Статтею 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Предметом спору у цій справі є визнання протиправними дії ТОВ «Кей-Колект» щодо примусового стягнення та відчуження без згоди власника належного ОСОБА_2 на праві власності нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 , поновлення порушеного права на володіння і користування вказаною квартирою; визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири

від 27 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрованого у реєстрі

за № 148; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 24 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н. І., зареєстрованого

у реєстрі за № 599; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шаульської Н. І. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ; визнання за ОСОБА_2 права власності

на квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірної квартири; вселення ОСОБА_2 до зазначеної квартири.

Суд апеляційної інстанції встановвив, у позовній заяві та в уточнених позовних вимогах позивач зазначала про те, що квартира АДРЕСА_1 , придбана нею за ціною

115 646,00 грн за рахунок споживчого кредиту, розмір якого складав

20 100,00 доларів США (101 505,00 грн у гривневому еквіваленті), тому

на неї поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі

№ 759/5454/19, фактичні обставини якої є подібними до цієї справи щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин, вказано, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено,

що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України

в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири

та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» № 1023-XII (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві

на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно

до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення

на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України

«Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця

з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону

України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі)

не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Апеляційний суд встановив, що на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею

28,90 кв. м., яка використовується як місце постійного проживання позивачем,

не може бути звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності

на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект»

як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору

від 21 жовтня 2005 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про те, що у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності

на вказану квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову

про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно

від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник

має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Отже особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного

у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18) задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога

про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника

про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого

він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 914/3224/16 (12-128гс19).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про вселення

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Верховний Суду у постанові

від 15 вересня 2021 року звернув увагу на те, що суд апеляційної інстанції

не встановив, за рахунок яких коштів придбана спірна квартира, що є предметом іпотеки, та на доводи заявниці про її незаконне виселення зі спірного іпотечного житла за відсутності відповідного рішення суду.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі

20 100,00 доларів США (101 505,00 грн у гривневому еквіваленті), цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2005 року

ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 вказану квартиру за ціною

115 646,00 грн, тобто різниця між коштами, отриманими в кредит, та вартістю квартири, складає 14 141 грн, які є приватною власністю ОСОБА_2 , тобто спірна квартира придбана частково за особисті кошти позивача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження

№ 61-16820сво19) щодо застосування статей 39-40 Закону України

«Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, вказано, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення

на предмет іпотеки на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті

109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить,

що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку

про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про вселення її у спірну квартиру.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи та на виконання викладених

у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року висновків, апеляційний

суд дійшов правильного висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, оскільки позовні вимоги про витребування майна та вселення є доведеними

та підлягають задоволенню.

Водночас апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні решти позовних вимог про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири.

Отже, під час повторного апеляційного перегляду рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року апеляційний суд

з урахуванням постанови Верховного Суду від 15 вересня 2021 року дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в частині витребування

у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири

АДРЕСА_1 , та вселення ОСОБА_2 до вказаної квартири, оскільки позивачем обрано ефективний спосіб захисту її порушеного права.

Щодо доводів касаційної скарги

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що на суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі

№ 755/17990/19 (провадження № 61-7240св20) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

У справі № 755/17990/19 (провадження № 61-7240св20) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується виключно за одночасної наявності обставин використання предмета іпотеки

як місця постійного проживання боржника, відсутності у боржника іншого житла

та неперевищення визначених законом норм загальної площі об`єкта нерухомості. Верховний Суд у вказаній справі акцентував на тому, що, встановивши, що спірна квартира передана в оренду, в ній проживає інша сім`я, що підтверджується актом приватного виконавця, суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування мораторію.

У справі 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця

про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві

не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою,

за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину,

для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою

для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків.

Отже, висновки в цій справі зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать

про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року

у справі № 755/17990/19 (провадження № 61-7240св20) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).

Доводи касаційної скарги про те, що під час нового апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд не в повній мірі дослідив зібрані

у справі докази, зокрема повідомлення ТОВ «Кей-Колект» від 01 квітня 2014 року

за вих. № 731939/L19 та договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений

27 січня 2017 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 , не було надано належної правової оцінки її доводам та доказам, викладеним у відзиві на позовну заяву, не заслуговують на увагу, оскільки наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані

у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише

за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті

389 цього Кодексу.

Враховуючи, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження, то доводи касаційної скарги щодо не дослідження судами доказів не підлягають оцінці Верховним Судом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими

ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд

уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу

суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний

Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 07 лютого

2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна,

про поновлення порушеного права, визнання дій протиправними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та вселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська