ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/682/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення позичених коштів, інфляційних витрат, 3% річних та процентів за користування чужими коштами,-

В С Т А Н О В И Л А:

22.11.2021 позивач ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення позичених грошових коштів, інфляційний втрат, 3% річних та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено справу до розгляду.

09.02.2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Кальченко Ю.О. подала клопотання про направлення справи за підсудністю.1

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року справа №638/18077/21 за вищевказаним позовом була передана за підсудністю до Якимівського районного суду Запорізької області.

15.02.2022 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кальченко Ю.О. подала відзив на позовну заяву.

В матеріалах справи є супровідні листи Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2022 та 24.10.2022 щодо направлення цивільної справи до Якимівського районного суду Запорізької області.

23.05.2023 року на адресу Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали цивільної справи №638/18077/23.

Також 23.05.2023 року на адресу Ленінського районного суду м. Запоріжжя представник позивача ОСОБА_4 надіслала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 810 621, 49 грн. заборгованості та витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 106,21 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500, 00 грн.

12.07.2023 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення позичених грошових коштів, інфляційний втрат, 3% річних та процентів за користування чужими грошовими коштами було

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що 10 вересня 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 домовились, що останній, позичить ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 405 000,00 грн. У той же день, 10 вересня 2017 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 зазначені грошові кошти, про що ОСОБА_1 власноручно написав і передав ОСОБА_3 відповідну розписку, у якій вказав, що взяв у борг у ОСОБА_3 405 000,00 грн. (еквівалент 15 000 доларів США) і що зобов`язується повернути борг у строк до 30 грудня 2018 року. У зазначений строк ОСОБА_1 борг не повернув. 31 березня 2021 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу 200 доларів США, про що зробив власноручний запис в оригіналі боргової розписки від 10 вересня 2017 року. Суму боргу, що залишилась, ОСОБА_1 до теперішнього часу ОСОБА_3 не повернув.

Постійним місцем проживання ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит, отриманою від голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИРНА 19". 11 жовтня 2021 року ОСОБА_3 поштою на зазначену адресу: АДРЕСА_2 , направив ОСОБА_1 вимогу про повернення позики, в якій прохав ОСОБА_1 у місячний строк із дня пред`явлення вимоги повернути основну суму боргу, за вирахуванням сплачених 200 доларів США, що згідно з офіційним курсом гривні відносно долару США, встановленим Національним банком України станом на 31 березня 2021 року, складали 5 577,04 гривень, а також сплатити йому інфляційні збитки, 3% річних та проценти за користування чужими грошовими коштами.

10 листопада 2021 року ОСОБА_1 поштою відправив ОСОБА_3 . Відповідь на вимогу про повернення позики, вказавши, що вимогу про повернення позики він отримав 11.10.2021 року; вважає, що борг є погашеним, оскільки у рахунок погашення боргу "з вересня 2017 року по даний час" він як слюсар на станції технічного обслуговування автомобілів займався ремонтними роботами автомобілів, належних дочці ОСОБА_5 , вартість яких, як він вважає, склала трохи більше 500 000,00 грн.

Зазначене не відповідає дійсності, оскільки ні усних, ні письмових домовленостей про повернення ОСОБА_3 боргу шляхом допомоги у ремонті автомобілів, належних його дочці, чи будь-яких інших автомобілів, не було. Даний факт підтверджується, зокрема, текстом боргової розписки. Також у відповіді на вимогу боржник зазначив, що частину боргу він повернув доларами США, про що ним був зроблений напис на оригіналі розписки.

Основна сума неповерненого боргу по борговій розписці від 10 вересня 2017 року не змінюється та на теперішній час складає 399 422,96 грн. (405 000,00 грн. - 5 577,04 грн.), інфляційні втрати, які нараховуються із 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2023 року (на день направлення заяви про збільшення позовних вимог індекс інфляції за червень 2023 року офіційно не опублікований), складають 271 517,95 грн. три проценти річних за період з дня порушення зобов`язання, а саме з 31 грудня 2018 року, по 20 червня 2023 року, тобто за 1 632 дні, відповідно з розрахунками, складають 53 920,44 грн. Розмір процентів за

користування чужими грошовими коштами не змінюється та за період з 10 вересня 2017 року, по останній день, коли зобов`язання повинно було виконано, тобто по 30 грудня 2018 року, усього за 477 днів, складає 85 760,14 грн. За таких обставин, на сьогодні ОСОБА_1 повинен сплатити на користь ОСОБА_3 загальну суму заборгованості у розмірі 810 621,49 грн.

Просив суд стягнути з відповідача 810 621,49 грн. заборгованості та витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 106,21 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за борговою розпискою у сумі 613 956,80 грн. (шістсот тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість гривень 80 коп.), яка складається з: 399 422,96 грн. сума позики, 90 610,86 грн. грн. інфляційні витрати, 38 162,84грн. 3 % річних та 85 760,14 грн. - проценти за користування грошовими коштами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 10 305,34 грн. (десять тисяч триста п`ять гривень 34 коп.), які складають з витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 139,64 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 165,70 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.01.2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 90 610,8 грн та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 85 760,14 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з позивача інфляційні нарахування, оскільки позика отримувалась в іноземній валюті, а проценти за користування чужими грошовими коштами не підлягають стягненню, оскільки пропущено строк на пред`явлення відповідної вимоги.

13 березня 2024 року до Запорізького апеляційного суду від представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доведено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по поверненню суми позики відповідачу.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10 вересня 2017 року ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 405 000,00 грн. (еквівалент 15 000 доларів США), які ОСОБА_1 зобов`язався

повернути у строк до 30 грудня 2018 року, що підтверджується оригіналом розписки від 10.09.2017 року, яка була написана власноруч ОСОБА_1 ..

Таким чином судом встановлено, що договором позики від 10.09.2017 сторони узгодили всі істотні умови щодо суми грошових коштів, строків їх повернення. Факт написання розписки сторонами не заперечується. В матеріалах справи міститься оригінал боргової розписки. (а.с.136)

У зазначений строк ОСОБА_1 борг позивачу не повернув.

31 березня 2021 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу 200 доларів США, про що зробив власноручний запис в оригіналі боргової розписки від 10 вересня 2017 року.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_3 поштою на адресу: АДРЕСА_2 , направив ОСОБА_1 вимогу про повернення позики, в якій прохав ОСОБА_1 у місячний строк із дня пред`явлення вимоги повернути основну суму боргу, за вирахуванням сплачених 200 доларів США, що становить 399 422,96 грн., а також сплатити йому інфляційні збитки, 3% річних та проценти за користування чужими грошовими коштами. Постійним місцем проживання ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит, отриманою від голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИРНА 19". (а.с. 10-14)

10.11.2021 року ОСОБА_1 поштою відправив ОСОБА_3 відповідь на вимогу про повернення позики, вказавши, що вимогу про повернення позики він отримав 11.10.2021 року; вважає, що борг є погашеним, оскільки у рахунок погашення боргу «з вересня 2017 року по даний час» він як слюсар на станції технічного обслуговування автомобілів займався ремонтними роботами автомобілів, належних дочці ОСОБА_5 , вартість яких, як він вважає, склала трохи більше 500 000,00 грн. (а.с. 15)

Однак суму боргу ОСОБА_1 до теперішнього часу ОСОБА_3 не повернув, що порушує права Позивача.

Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по поверненню позивачу суми позики, тобто встановлено факт порушення виконання грошового зобов`язання, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, суми позики у розмірі 399 422,96 грн. В зазначеній частині рішення суду не оскаржується, тому колегією суддів не переглядається.

Суд зазначив, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленою у Постанові від 02.03.2020 року у справі №355/1301/18.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Отже, передумовою для стягнення трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-352цс16, від 22.03.2017 року у справі № 6-2311цс16, від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15, а також Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц).

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК

України за період із 31.12.2018 року по 31.03.2021 коли заборгованість складала 405 000,0 грн., що становить 27 329,18 грн. та за період 01.04.2021 по 24.02.2022 року, коли заборгованість складала 399 422,96 грн., що становить 10 833,66 грн., а всього - 38 162,84 грн.

Згідно з Законом України«Про індексацію грошових доходів населення» інфляційні втрати на суму 399 422,96 грн. 31.12.2018 року по 31.03.2021 коли заборгованість складала 405 000,0 грн., що становить 55 385,88 грн. та за період 01.04.2021 по 24.02.2022 року, коли заборгованість складала 399 422,96 грн., що становить 35 224,98 грн., а всього - 90 610,86 грн.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За період з 10.09.2017 року по 30.12.2018 проценти за користування грошовими коштами складають - 85 760,14 грн.

Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по поверненню позивачу суми позики, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, суми у розмірі 613 956,80 грн., яка складається з: 399 422,96 грн. сума позики, 90 610,86 грн. грн. інфляційні витрати, 38 162,84грн. 3 % річних та 85 760,14 грн. - проценти за користування грошовими коштами.

Судом першої інстанції вірно визначено норми матеріального права, які мають бути застосовані під час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК (ч.2 ст.509 ЦК). Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №341/915/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача інфляційних витрат, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти не беруться до уваги колегією суддів, оскільки грошове зобов`язання визначено в гривнях.

Твердження в апеляційній скарзі про неправильне стягнення судом першої інстанції процентів за користування чужими грошовими коштами, спростовується наступним.

Відповідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

31 березня 2021 року ОСОБА_1 здійснив часткове погашення заборгованості, шляхом передачі ОСОБА_3 200 доларів США, про що зроблено відповідний запис на борговій розписці.

Після переривання строку позовної давності перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується, ч. 3 ст. 264 ЦК України.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем дотримано строку на пред`явлення вимоги.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Приймаючи рішення колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді: