Провадження № 2/522/2539/24
УХВАЛА

01 квітня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року відкрито провадження у справі.

10 липня 2018 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору довічного утримання.

10 грудня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, зі зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , лише в частині позовних вимог про визнання права власності. В прийнятті інших позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено (Т.2, а.с. 242-243).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності було зупинено, до набрання чинності рішенням у цивільній справі № 495/130/21.

30 січня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Судом неодноразово призначались судові засідання, з метою продовження розгляду справи.

21 серпня 2023 року, 22 січня 2024 року, 01 квітня 2024 року до суду надійшли заяви представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката Артьомової Т.К. про залишення зустрічного позову без розгляду, посилаючись на те, що ОСОБА_2 в судові засідання не з`являється та зловживає процесуальними правами, так як в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 495/130/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, а тому в порядку п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позов слід залишити без розгляду.

14 грудня 2023 року, 30 січня 2024 року, 29 лютого 2024 року, 20 березня 2024 року, 01 квітня 2024 року в судові засідання сторони по справі, окрім відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представника не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Так, в призначені судові засідання позивачі за первісним та зустрічним позовами не з`являлися, про причини неявки суду не повідомляли.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява та зустрічна позовна заява підлягають залишенню без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

За змістом положень п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Системний аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони відповідача, який притягнутий до участі у справі позивачем, а тому саме останній має продемонструвати свій інтерес у як найскорішому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі. Саме тому, повторна неявка позивача в судове засідання, незалежно від поважності її причин, дає суду підстави залишити позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Таким чином, зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами щоб не допустити затягування розгляду справи.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18 (провадження № 61-13892св20).

Заяв, які суд міг би розцінювати як заяви про розгляд справи за відсутності позивачів чи заяв про відкладення розгляду справи з огляду на поважність причин не можливості прибуття в судове засідання, позивачами не подавалось.

Отже, причин для відкладення розгляду справи, які можуть бути визнані поважними та підстав для неприбуття позивачів в судові засідання не було.

З огляду на складність змісту правовідносин між сторонами, справа не може бути розглянута за матеріалами справи без участі позивача. Справа вже тривалий час знаходиться в провадженні суду, при цьому позивач, як за первісним так і за зустрічним позовом не вчиняють будь-яких дій для прискорення розгляду справи.

Суд встановив, що матеріали справи містять докази належного сповіщення позивача за первісним і за зустрічним позовом про розгляд справи у судових засіданнях.

З огляду на поточну ситуацію, яка склалася у м. Одесі, де знаходиться Приморський районний суд м. Одеси, де не було та немає активних бойових дій, враховуючи, що суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та недопущення порушення конституційних прав учасників справи на судовий захист, неодноразове відкладення розгляду справи буде суперечити принципу ефективності судового процесу.

Відповідно до п.11 ч.3 ст. 2 ЦПК України, основною засадою (принципом) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд розцінює безпідставні неявки позивачів, що сповіщені належним чином про час, дату і місце судового засідання як зловживання позивачами своїми процесуальними правами, що є недопустимим.

Позов про визнання права власності перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси з листопада 2016 року.

Відповідно до ч.3ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Внаслідок чого, суд вважає, що позивачі допустили безпідставні неявки в судові засідання, а саме 14 грудня 2023 року, 30 січня 2024 року, 29 лютого 2024 року, 20 березня 2024 року, 01 квітня 2024 року зважаючи також на те, що позивач є безпосередньою особою, яка має бути заінтересована в належному розгляді справи, так як позивач звертаючись до суду мав намір захистити свої права.

Отже, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення позивачами своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразились в систематичному нез`являнні в судові засідання, з метою зловживання своїми правами та безпідставного затягування судового розгляду справи.

Крім того, слід зауважити, що сторона позивача, будучи обізнаною про можливість розгляду справи без участі позивача та/або представника, відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності не подає, чим, на розсуд суду, умисно затягує розгляд справи та позбавляє суд можливості вирішити справу в розумні строки та постановити рішення по суті заявлених вимог.

За таких обставин, у зв`язку із наведеним вище, враховуючи, що позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом повторно не з`явилися у судові засідання, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку, із заявою про розгляд справи у відсутність або про проведення засідання у режимі відеоконференції до суду не зверталися, що на переконання суду свідчить про втрату актуальності справи для заявників, суд вважає можливим застосувати наслідки, які передбачені ст. 257 ЦПК України та приходить до висновку про те, що первісний та зустрічний позови підлягають залишенню без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 257, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності - залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя