У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2024 Справа №607/23817/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, секретаря судового засідання Є.І. Тинкалюк розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі питання скасування заходів забезпечення позову , -

в с т а н о в и в :

21.11.2023 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа № 607/22797/23) задоволено заяву позивачки ОСОБА_1 щодо вжиття заходів забезпечення позову у спосіб

заборони Великоберезовицькій селищній раді Тернопільського району Тернопільської області () вчиняти дії (приймати рішення) щодо передання в оренду/користування, поділу/об`єднання, земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області

заборони державним (в т.ч. кадастровим) реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області.

Заява про забезпечення позову була подана до подання позовної заяви.

Надалі, на підставі заяви, було відкрите провадження у справі №607/23817/23 за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання незаконним і скасування рішення, та визнання права власності.

Усно оголошеною ухвалою у підготовчому судовому засіданні 11.03.2024 року, задоволено заяву ОСОБА_2 та залучено останнього до участі у справі в процесуальному статусі третьої особи.

03.04.2024 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову. Заяву мотивовано тією обставиною, що позивачка приховала від суду факт права власності заявника на спірну земельну ділянку, останній набув право на майно у 2018 2019 роках, є добросовісним набувачем, а відтак встановлена судом заборона вчиняти певні дії є надмірним втручанням в його право вільно володіти та розпоряджатися майном.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд приходить до наступного переконання.

Відповідно до ч. 1-2, 4 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_3 вказувала на необхідності вжиття заходів забезпечення позову, обґрунтовуючи це тією обставиною, що між нею та Петриківською сільською радою Тернопільського району (правонаступником якої є Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області) мав місце тривалий спір щодо цієї земельної ділянки, й після остаточного рішення Верховного Суду від травня 2022 року, яким суб`єкта владних повноважень зобов`язано затвердити поданий заявницею ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність заявниці, Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області спотворюючи зміст рішення ВС, прийняла власне рішення від серпня 2023 року, яким рекомендувала заявниці звернутися з відповідною заявою та пакетом документів до органу місцевого самоврядування в частині безоплатної приватизації земельних ділянок. Зазначала, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб нею запропонований, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову від 21.11.2023 року, суд виходив з відомого (за повідомленням сторони позивача) на дату постановлення ухвали суб`єктного складу сторін, предмета позову та зазначених позивачкою в ухвалі ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Разом з тим встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , звертаючись з заявою про забезпечення позову та позовною заявою у справі 607/23817/23, у порушення приписів ст. п. 2, 4 ч. 2 ст.43 ЦПК України (учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази) не зазначила усі обставини, які були їй відомі щодо спірних правовідносин та спірної земельної ділянки.

Зокрема, ОСОБА_3 не повідомила той факт, що вона звернулася до Петриківської сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки уже після того, як такий дозвіл був наданий третій особі у справі ОСОБА_2 , й була обізнана про те, що причиною для відмови у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою, стало те, що раніше такий дозвіл був наданий ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_2 , на підставі рішення Петриківської сільської ради від 31.05.2018 року про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки у власність, замовив виготовлення відповідного проекту.

28.03.2019 року отримано висновок експерта державної експертизи № 8178/82-19 про те, що проект погоджений.

Після цього Петриківською сільською радою було прийняте рішення № 1938 від 27.09.2019 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га у власність ОСОБА_2

ОСОБА_1 зверталася з позовами до Великоберезовицької селищної ради, ОСОБА_2 , зокрема:

про визнання протиправним та скасування висновку ГУ Геокадастру у Київській області від 28.03.2019 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 ;

про визнання протиправним та скасування рішення Петриківської сільської ради Тернопільського району від 27.09.2019 № 1938 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 ».

У першому позові ОСОБА_1 було відмовлено повністю (справа № 607/19939/20) усіма інстанціями, включно з Верховним Судом.

У справі № 607/24772/19 позивачка відмовилася від позову на стадії розгляду справи по суті, відповідно, була постановлена ухвала про закриття провадження у справі.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

До такого у тому числі відносяться «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 p.).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював думку про те, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження N 14-729 цс 19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже суд погоджується з доводами заявника, що внаслідок забезпечення позову, фактично відбулося втручання в право власності ОСОБА_2 , особи, котра не є стороною спору, до ухвалення остаточного рішення у справі, і таке втручення не можна вважати було виправданим з огляду на приховування від суду позивачкою ОСОБА_1 обставин набуття третьою особою, котра є добросовісним набувачем, права власності на спірну земельну ділянку за умови чинності рішення Великоберезовицької селищної ради від 27.09.2019 року №1938 про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га у власність ОСОБА_2 , спірність якого не є предметом розгляду у цій справі.

З огляду на наведене, керуючись ст. 158 ЦПК України , суд -

у х в а л и в :

Скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 21.11.2023 року у справі №607/22797/23, якою вжито заходів забезпечення позову, а саме

заборонено Великоберезовицькій селищній раді Тернопільського району Тернопільської області () вчиняти дії (приймати рішення) щодо передання в оренду/користування, поділу/об`єднання, земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області

заборонено державним (в т.ч. кадастровим) реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3165, орієнтованою площею 0, 0359 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 15-денний строк з дня проголошення.

Головуючий суддя В. М. Братасюк