Справа № 243/5277/23
Провадження № 4-с/243/1/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Дюміної Н.О.

при секретарі Петрусі Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2023 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області через систему «Електронний суд» надійшла скарга ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з майна.

В обґрунтування скарги посилався на те, що 15.10.2014 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист №2/243/1132, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн та витрат на правову допомогу розмірі 889,67 грн.

28.10.2014 року, постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Слов`янського міськрайонного управління юстиції Шестопалової Л.В., по виконавчому провадженню №45232488 було накладено арешт на все майно що належить боржнику - ОСОБА_2 , в межах суми звернення стягнення 50 889,67 грн.

Боржник на момент винесення постанови не працювала, перебувала в декретній відпустці і тому, за узгодженням з державним виконавцем, стала сплачувати щомісячно 500 грн на реквізити для перерахування грошових коштів про виконавчому провадженню, де одержувачем зазначена: державна виконавча служба Слов`янського міського управління юстиції. Але боржнику, ОСОБА_2 стало відомо, що стягувач по виконавчому провадженню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно відкритих даних з мережі інтернет по виконавчому провадженню №45232488, з моменту смерті стягувача та дотепер рішення (ухвали) суду про заміну сторони виконавчого провадження не було, провадження не закінчено.

15.04.2015 року, державним виконавцем винесено постанову, «Про повернення виконавчого документа стягувану», на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції що діяла на той час), у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення , а здійснені заходи, щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Представник скаржниці звертався із письмовою заявою до відділу виконавчої служби із заявою про скасування арешту майна, проте листом йому було відмовлено та зазначено, що завершення виконавчого провадження згідно п.2 ч.1 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна. Станом на 06.09.2023 року у державного виконавця відсутні відомості про сплату боржником боргу на користь ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини та ст.ст. 447,449 ЦПК України просить суд визнати протиправною бездіяльність Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна, що належить ОСОБА_2 та зобов`язати Слов`янський відділ державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_2 .

В судове засідання скаржник ОСОБА_2 та її представник не з`явилися, представник скаржниці надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні скарги наполягав.

В судове засідання представник Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не з`явився, про дату час і місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, шляхом направлення судового виклику на електронну адресу.

«Направлення судової повістки на електронну адресу сторони у справі є належним повідомлення при умові, що цей учасник судового процесу повідомив цю електронну адресу та користувався нею - направляв до суду певні процесуальні документи». Відповідну правову позицію КЦС ВС, зокрема, сформулював у справі 761/14537/15.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Судом встановлено, що 15.10.2014 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист №2/243/1132.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений виконавчий лист у справі № 2/243/1132 перебував на примусовому виконанні державної виконавчої служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Донецькій області, номер виконавчого провадження №45232488.

28.10.2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції в межах виконавчого провадження №45232488 винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження. Арешт накладено в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 889,67 грн.

31.08.2023 року представник заявника ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про закінчення виконавчого провадження.

Згідно відповіді начальника Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12.09.2023 року за №22693, підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні. 15.04.2015 року, державним виконавцем винесено постанову, «Про повернення виконавчого документа стягувану», на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у боржника відсутнє майно. , на яке може бути звернено стягнення , а здійснені заходи, щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Завершення виконавчого провадження згідно п.2 ч.1 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна. Станом на 06.09.2023 року у державного виконавця відсутні відомості про сплату боржником боргу на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №9 від 30.11.2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №75462758 від 17.01.2024 року, встановлено, що 09.10.2015 року заведена спадкова справа №58049695 (номер у нотаріуса 124/2015) після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкова справа заведена Миколаївською державною нотаріальною конторою. 19 липня 2019 року Першою слов`янською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину ННЕ 815374. Відомості про спадкоємців відсутні.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, на момент повернення виконавчого документу стягувачу діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІУ.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: смерті або оголошення померлим стягувана чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувана, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було встановлено, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі),який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Виходячи з наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження покладало на державного виконавця обов`язок щодо зняття арешту, який було накладено на майно такого боржника при здійсненні виконавчого провадження.

Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт може бути знято у випадках, якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; у разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований; за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Частиною 5 наведеної вище статті визначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини передбачені частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції). Зокрема, такими підставами є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Частиною 5 наведеної вище статті визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до статті Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час здійснення виконавчих дій) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, закінчення виконавчого провадження з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Судом встановлено, що 15.04.2015 року, державним виконавцем винесено постанову, «Про повернення виконавчого документа стягувану», на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення , а здійснені заходи, щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином на момент повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 47 закону частиною не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Оскільки 15.04.2015 року виконавчий лист повернено стягувачу, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 15.04.2016 року.

Крім того, судом було встановлено, що стягувач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 19.07.2019 року Першою слов`янською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Так, Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року №61-17489св20 (справа №758/10554/16-ц) зазначив: «...з процесуальної точки зору, відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку вій замінив.

Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.

Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд мас вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництво межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Проте, процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступиицтво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10 (провадження №14-197цс21) сформулювала висновок, згідно з яким заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

В іншій постанові Верховний Суд від 06 липня 2022 року №61-3457св22 (справа №1522/21028/12) вказав, що «...реалізація процесуального правонаступництва має процесуальну мету, яку суд також враховує разом з доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Ураховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою про правонаступництво, якщо виконавче провадження закінчено, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а тому суд оцінює ці питання в комплексі.

Так, судом було встановлено, що спадкоємці стягувача ОСОБА_3 прийняли спадщину після її смерті та 19.07.2019 року Першою слов`янською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину.

Проте відомості про спадкоємців у Спадковому реєстрі відсутні. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №75462758 від 17.01.2024 року, встановлено, що 09.10.2015 року заведена спадкова справа №58049695 (номер у нотаріуса 124/2015) після смерті ОСОБА_3 , Спадкова справа заведена Миколаївською державною нотаріальною конторою. 19 липня 2019 року Першою слов`янською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину ННЕ 815374. (з 04.09.2018 повноваження Миколаївської державної нотаріальної контори покладено на Першу слов`янську державну контору, згідно наказу ГТУЮ в Донецькій області від 12.09.2018 №501/4).

З наведеного вбачається, що спадкова справа №58049695 (номер у нотаріуса 124/2015) після смерті ОСОБА_3 зберігається в Першій слов`янській державній нотаріальній конторі.

Проте, згідно відомостей з офіційного сайту Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (посилання https://www.sumyjust.gov.ua/donecz-ka-oblast-3/), з 19 липня 2023 року, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та запровадженням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 25 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (із змінами), оголошено простій таких державних нотаріальних контор Донецької області: зокрема і Першої слов`янської нотаріальної контори.

Таким чином судом було здійснено все можливе для встановлення кола спадкоємців ОСОБА_3 , проте у зв`язку із перебуванням Першої слов`янської державної нотаріальної контори в простої, витребувати копію спадкової справи не вдалося.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 15.04. 2015 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1132 від 15 жовтня 2014 року.

Оскільки станом на день розгляду цієї справи у суді першої інстанції виконавчий лист № 2/243/1132 від 15 жовтня 2014 року з квітня 2015 року повторно не пред`явлений до виконання, за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про заміну сторони виконавчого провадження чи про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вирішувалось, особа, яка вважає себе правонаступником стягувача не ініціювала продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, сул дійшов переконання, що збереження більше 8 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 .

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28.10.2014 року станом на час вирішення справи є чинною.

Отже, внаслідок невжиття дій третіми особами само по собі порушення прав ОСОБА_2 тривати не може.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року №61-3814св22 (справа №2/0301/806/11), викладено правовий висновок, згідно з яким:«...застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

На підставі зазначеного суд зазначає, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, у зв`язку з чим порушене право скаржника підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника, враховуючи відсутність відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку спадкоємців, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту. Отже, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Керуючись ст. ст. 10, 141, 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451, 452 ЦПК України; ст. 19 Конституції України; ст. ст. 1, 5, 18, 39, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з майна- задовольнити.

Ввизнати протиправною бездіяльність Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняяття арешту з майна, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.10.2014 року, по виконавчому провадженню ВП №45232488, виданого старшим державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Зобов`язати Слов`янський відділ державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.10. 2014 року, по виконавчому провадженню ВП №45232488 виданого ст. державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвала може бути оскаржена в судову палату по цивільних справах Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О.Дюміна