Справа № 750/3751/23
Провадження № 2/750/505/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря Мойсієнко К.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Чернігівська міська рада, Комунальне підприємство «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради,

в с т а н о в и в :

у березні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає без поважних причин з 2015 року та не сплачує за комунальні послуги. Позивач та члени її сім`ї, які також зареєстровані за вказаною адресою, не знайомі та ніколи відповідача не бачили.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, вимоги позивача було задоволено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року справу за вказаним позовом передано на новий розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова.

26.12.2023 автоматизованою системою документообігу суду в порядку, передбаченому ЦПК України, дану справу було розподілено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкуловій І.П.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 грудня 2023 року справу прийнято до провадження судді Рахманкулової І.П. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. При цьому, у відзиві на позов відповідач зазначила, що доводи позивача про те, що вона не знала, що в цій кімнаті зареєстрована ОСОБА_2 не відповідають дійсності, адже позивачу було достеменно відомо, що в цій кімнаті відповідач проживала і на прохання коменданта гуртожитку, вона тимчасово переселилася до іншої кімнати, так як в одній кімнаті жити з сім`єю позивача не було можливості. Натомість, відповідач зазначила, що вона оплачувала комунальні послуги саме за цю кімнату в частині, що припадала на неї, а тому постійно сприймала це житло як своє, в якому вона і була зареєстрована.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач без жодних поважних причин не проживала у житлі позивача та не намагалася до нього вселитися, жодних перешкод позивач їй не чинила.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення повідомлені завчасно та належним чином, заяв чи клопотань до суду не подали.

Чернігівська міська рада та Комунальне підприємство «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради надіслали до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представників.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

08 грудня 2015 року ПАТ ВТФ «Сіверянка» було видано ОСОБА_4 ордер № 2654 на право зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 , розміром 18,19 кв.м. Склад сім`ї: чоловік ОСОБА_5 , 1986 року народження та дочка - ОСОБА_6 , 2009 року народження (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.02.2023 № 1383, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, зокрема, з 08.12.2015: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 02.12.2004 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 8).

Згідно довідки ТОВ «Сівердім» від 01.05.2023 № 4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживала у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим їй нараховувалась оплата за проживання в гуртожитку, в тому числі компенсація використаних комунальних послуг.

Відповідно до договорів піднайму № 573, 830, 926, 1346, 1525, останній від 22.09.2020, ОСОБА_2 піднаймала у ТОВ «Сівердім» 1/2 кімнати № 812, розміром 9 кв.м., що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04.08.2022 № 286 затверджено акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова будівлі гуртожитку по АДРЕСА_2 , яка перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства виробничо-торгової фірми «Сіверянка».

Як вбачається з інформаційної довідки відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 03.07.2023 № 700/2023/1-10 рішенням міської ради 30.03.2023 № 30/VIII-15 «Про надання дозволу на приватизацію житла у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 » надано дозвіл мешканцям гуртожитку на приватизацію житла у будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Іншим рішенням виконавчого комітету 20 квітня 2023 року № 242 «Про зміну нумерації житлових приміщень у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 » здійснено зміну нумерації житлових приміщень у будівлі відповідно до технічного паспорту на будинок квартирного типу (гуртожиток) згідно з додатком (т.1 а.с. 108).

Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 09 березня 2023 року, затвердженим в КП «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає за місцем реєстрації (т.1 а.с.10).

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що відповідач з 2015 року не проживала у спірній кімнаті, позивач та її сім`я їй перешкод не чинили, а тому відповідач втратила право на користування житлом за місцем своєї реєстрації.

Також, представник позивача 18.03.2024 подав до суду заяву про зміну предмету позову, яку суд прийняв як заяву про уточнення позовної вимоги, в якій зазначив, що після передачі гуртожитку до комунальної власності, змінився номер спірної квартири, а саме кімнаті за номером 812 на час розгляду справи присвоєно номер 77/6, а тому позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач у судовому засіданні пояснила, що проживала у кімнаті номер АДРЕСА_4 та була зареєстрована в ній з 02 грудня 2004 року. В цій кімнаті відповідач проживала постійно одна, а іноді комендант періодично поселяла в цю кімнату інших жінок. Коли на підприємство ПАТ ВТФ «Сіверянка» прийшла працювати позивач, комендант гуртожитку попросила відповідача тимчасово пожити в іншій кімнаті гуртожитку за номером 518, мотивуючи це тим, що сім`я ОСОБА_4 складається з трьох осіб, а тому, до поки їм не буде знайдено житло, вони житимуть у кімнаті № 812. Відповідач погодилася на таке прохання коменданта і тимчасово переселилася до кімнати, де проживала з іншою жінкою. Відповідач була вимушена піти на поступки коменданту гуртожитку, враховуючи її авторитет та побоюючись для себе негативних наслідків через можливу відмову. Відповідач в усному порядку запитувала у коменданта про те, коли переселять сім`ю позивача з її кімнати в інше приміщення, на що остання відповідала, що це питання вирішується. При цьому, відповідач отримувала платежі за користування кімнатою та за комунальні послуги саме за кімнату № 812 в якій вона була зареєстрована, а тому вважала це житло своїм та не втрачала до нього інтересу, при цьому кімнату № НОМЕР_1 , в якій вона фактично проживала, вважала тимчасовим житлом, в якому вона проживає до переселення сім`ї ОСОБА_4 .

Внаслідок бойових дій на території м. Чернігова, гуртожиток було суттєво пошкоджено, і відповідач була вимушена проживати у різних місцях у знайомих, так як власного житла у неї немає.

Відповідач зазначає, що позивач знала про право відповідача на користування спірним житлом, а позов подала після того, як гуртожиток передали у комунальну власність та виникла можливість приватизувати житло.

Відповідач суду пояснила, що вона знала, що зареєстрована у спірному житлі з 2004 року, про що є відмітка в паспорті, і з метою подання документів до міської ради, на початку 2023 року звернулася в Центр надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради, де дізналася, що вона не значиться як зареєстрована в кімнаті № НОМЕР_2 . Після цього, відповідач звернулася у відділення ЦНАП, де зберігалися первинні картки реєстрації, і з`ясувалося, що в картці був заклеєний запис про її реєстрацію у спірному житлі.

Після з`ясування такого факту, Центр надання адміністративних послуг видав довідку про склад зареєстрованих осіб в кв. АДРЕСА_4 , де зареєстрованою з 02.12.2004 значиться і ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 7).

Про той факт, що позивачу на склад сім`ї (на неї, чоловіка та дочку) ПАТ ВТФ «Сіверянка» 08.12.2015 видано ордер на кім. 812 площею 18,19 кв.м., відповідач дізналася лише з матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні наголошував на тому, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі з 02.12.2004, тобто задовго до реєстрації позивача та членів її сім`ї. Саме відповідач і була квартиронаймачем кімнати № НОМЕР_2 , ніколи не відмовлялася від права на спірну квартиру, згоди на реєстрацію позивача та її сім`ї не надавала. Вона сплачувала комунальні послуги на утримання житла та переукладала договори піднайму на спірну квартиру, має достатні і тривалі зв`язки з цим місцем проживання. Права власності чи користування іншим житловим приміщенням відповідач не має та у разі задоволення позову залишиться безхатьком, оскільки жодних прав на кімнату, де тимчасово проживає, не має. Непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщені зумовлено об`єктивними причинами, а не відсутністю інтересу до спірного житла.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною 2 статті 128 ЖК передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до статті 129 ЖК на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Аналогічне положення містилося в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки (втратило чинність з 19.08.2015, але було чинним на час поселення відповідача до гуртожитку), в якому зазначалося, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності (п. 10 Примірного положення).

Як зазначалося у п. 14 Примірного положення, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Відповідно до п. 10 Примірного положення, адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована в кв. АДРЕСА_4 з 02.12.2004, а отже суд враховує, що вона вселилася в це приміщення за наявності для того достатніх правових підстав.

З квитанцій по квартплаті на кв. АДРЕСА_4 вбачається, що загальна площа цієї кімнати 26 кв.м.(т. 2 а.с.19-22).

Позивачем до позовної заяви надано корінець ордеру на житлову площу у гуртожитку № 2654 від 08.12.2015, згідно якого ОСОБА_4 надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_4 розміром 18,19 кв.м. із складом сім`ї: чоловік ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 9).

Окрім того, що відповідач була зареєстрована у спірній кімнаті з 02.12.2004, нею до відзиву на позовну заяву також надано копії договорів піднайму частини кімнати № НОМЕР_2 , зокрема, від 22.03.2015, 22.09.2016, 22.03.2017, 22.09.2019, 22.09.2020, в яких зазначено, що наймач ТОВ «Сівердім» передає у піднайм ОСОБА_2 частину кімнати площею 9 км.м. (т. 1 а.с.94-98).

Таким чином, зі змісту ордеру вбачається, що позивачу на склад сім`ї було надано не всю площу кімнати № 812, а лише 18,19 кв.м., а за твердженням відповідача та з виставлених рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що загальна площа кімнати № 812 становить 26 кв.м., така ж площа є опалювальною.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18) зазначено: «апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_5 має дві суміжні кімнати. При цьому, мати відповідача постійно проживала у квартирі разом зі співмешканцями. На цей час, в квартирі проживає чоловік матері ОСОБА_7 . Відповідач не проживає у спірній квартирі за домовленістю з матір`ю, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі трьох дорослих осіб. За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності ОСОБА_8 у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідача іншого житла, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову».

Як з`ясувалося судом, у спірній кімнаті з 02 грудня 2004 року проживала відповідач та була зареєстрована в цьому житлі.

В цю саму кімнату загальною площею 26 кв.м. адміністрація підприємства вселила у 2015 році сім`ю позивача в складі трьох осіб на площу 18,19 кв.м.

Фактично склалася така ситуація, що в одній кімнаті мали б проживати дві різні сім`ї, у зв`язку з чим, суд вважає об`єктивними доводи відповідача, що вона на прохання коменданта погодилася тимчасово пожити в іншій кімнаті гуртожитку, допоки сім`ю позивача не забезпечать житлом.

Відповідач в судовому засіданні стверджувала, що отримувала квитанції на оплату саме за кімнату № НОМЕР_2 , в якій вона і була зареєстрована, а тому вона вважала цю кімнату своїм житлом.

Вказані доводи відповідача підтверджуються інформацією ТОВ «Сівердім», згідно якої вбачається, що у програмі 1С підприємства збереглися платежі ОСОБА_2 за комунальні послуги, сплачені нею у період з лютого 2016 року по листопад 2020 року саме за кімнату № 812, хоча вона в цей період фактично проживала в іншій кімнаті № НОМЕР_1 , бо, як вона стверджує, фізично не могла проживати в одній кімнаті із сім`єю позивача.

Суд також зауважує, що ТОВ «Сівердім» на запит представника позивача надало інформацію від 12.01.2024 за № 2, в якій зазначено, що за період часу з лютого 2014 по грудень 2023 роки ОСОБА_2 не сплачувала комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_6 (т. 2 а.с. 18-19).

Разом з тим, на вимогу ОСОБА_2 , ТОВ «Сівердім» надало довідку № 4 від 07.03.2024, в якій стверджується, що ОСОБА_2 здійснювала оплату за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі компенсацію використаних комунальних послуг за період з січня 2016 року по листопад 2020 року включно (т. 2 а.с. 68).

Зазначення в довідках різної інформації щодо одного і того ж питання ТОВ «Сівердім» на запит суду пояснило тим, що при формуванні довідки № 2 від 12.01.2024 (наданої на запит представника позивача) в процесі перевірки даних щодо оплати виникла технічна помилка.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Наявними у справі доказами підтверджено, шо у відповідача виникло право користування житловим приміщенням задовго до того, як у це ж приміщення за рішенням адміністрації підприємства ПАТ ВТФ «Сіверянка» було вселено сім`ю позивача, при цьому сім`ї позивача ордер видано на кімнату № 812 площею 18,19 кв.м. (при тому що загальна площа кімнати 26 кв.м.), відповідач, хоча і фактично проживала в іншій кімнаті гуртожитку, проте, з нею укладалися договори піднайму на частину спірної кімнати розміром 9 кв.м., і саме за це житлове приміщення відповідач оплачувала комунальні платежі та плату за користування, вважаючи його своїм єдиним житлом, в якому вона була зареєстрована.

Надані представником позивача в якості доказів копії договорів піднайму № 44 від 22.03.2021 та № 141 від 22.03.2022, укладені між ТОВ «Сівердім» та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № 518 розміром 9 кв.м. не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, адже ордеру їй на це житло видано не було, місце її проживання в цьому приміщенні не реєструвалося, а повернутися у своє постійне місце проживання вона не мала можливості, оскільки в кімнаті № НОМЕР_2 продовжувала проживати сім`я позивача.

Вказані докази підтверджують доводи відповідача, що оскільки спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, а тому відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, слід відмовити.

У зв`язку з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача мають бути стягнуті понесені у справі судові витрати.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3757 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.04.2024.

Суддя