Провадження № 2/643/642/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря судового засідання -Куліш А.С. , розглянувши в залі суду в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом , суд,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просила суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з листопада 2002 року по 04.01.2021 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 як на частку у спільному майні .

Позов вмотивовано тим, що вона, ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з листопада 2002 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період проживання разом із ОСОБА_3 вони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором- купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим номером 119.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного сану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 06 січня 2021 року.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка домовилися з його єдиною спадкоємицею, відповідачкою по справі , дочкою ОСОБА_2 , що вона не претендуватиму на спадщину, віддасть їй оригінал документів на квартиру, а відповідачка виплатить позивачу кошти як компенсацію за її частку у квартирі протягом одного року. Однак до червня 2023 року відповідач не виплатила позивачці жодних коштів. Позивач вважає ,що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , а тому вона є власником частки квартири, у зв`язку з тим , що вона з ОСОБА_3 не були офіційно одружені , позивач звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, повідомлялась належним чином про час та місце його проведення.

Відповідач та його представник проти позову заперечували та звернулись до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просять суд визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Задерей О.В. зазначив,що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача за зустріним позовом ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії

НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Родинний зв`язок між позивачем та спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження позивача.

До складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. 10 січня 2004 року за реєстровим номером 119. Вказане підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1112684 від 08 жовтня 2021 року.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

На день смерті спадкодавець проживав за адресою: АДРЕСА_2 , та був зареєстрований один. Єдиним спадкоємцем, який подав заяву про прийняття спадщини, є позивач. Вказане підтверджується довідкою щодо складу спадкоємців №1283/02-14, виданою Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2023 року, згідно якої до складу спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 входить лише дочка спадкодавця - ОСОБА_2 .

У позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру, є тільки копія цього договору. Оскільки в тексті договору не вказано чи перебував спадкодавець на момент укладення договору в шлюбі або проживав з кимось однією сім`єю, державний нотаріус направила приватному нотаріусу ХМНО Зубарєву І.Ю., який посвідчував угоду, запит з проханням надати вказані відомості з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення цього договору.

Листом приватного нотаріуса Зубарєва І.Ю. №26/01-16 від 21 лютого 2021 року повідомлено, що 10 січня 2002 року за реєстровим №119, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 . Згідно заяви від представника Покупця, ОСОБА_2 , діючої від його імені за його довіреністю, ОСОБА_3 у зареєстрованому та громадянському шлюбі на момент оформлення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири не перебував. Також додано до нотаріальної справи свідоцтво про розірвання шлюбу.

Таким чином, спадкодавець набув спірну квартиру у особисту власність, оскільки на момент її набуття у власність не перебував ні у зареєстрованому шлюбі, ні у громадянському (ні з ким однією сім`ю не проживав). Підстав вважати, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності декількох осіб, немає.

У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф до України та браком вільних коштів Позивач не встигла оформити спадщину.

У листопаді 2023 року з позивачем зв`язалася ОСОБА_1 , яка повідомила, що документи на спірну квартиру знаходяться в неї, і що ця квартира була придбана в період її спільного проживання з батьком позивача, тому має право на частку квартиру, згодна віддати документи, якщо Позивач погодиться оформити частку квартири на неї. Інакше пригрозила, що буде звертатися до суду.

Позивачу відома ОСОБА_1 як подруга батька, з якою він спілкувався, та іноді вона приходила до нього в гості. Однак батько ніколи з нею не проживав однією сім`єю.

Позивач намагалася після цього отримати дублікат договору і оформити спадщину, однак дізналася, що нотаріус ОСОБА_4 не здійснює більше нотаріальну діяльність, а будівля де розміщувався архів постраждала внаслідок обстрілів. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру нотаріусів, де відсутній запис про діяльність нотаріуса (інформація загальнодоступна).

Представник позивача за зустрічним позовом вважає, що відповідач незаконно утримує правовстановлюючі документи на спірну квартиру та чинить перешкоди в оформленні спадщині позивачу, намагаючись отримати частку квартири.

14 грудня 2023 представник позивача звернувся до Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на майно, яке належало її батьку.

Того ж дня нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади, але відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки у позивача відсутній оригінал договору купівлі-продажу квартири. Як було вказано вище, позивач не може отримати дублікат цього договору у нотаріуса, який не здійснює свою діяльність на час війни. Тому позивач змушена звернутися до суду з позовом до відповідача, яка утримує оригінал правовстановлюючого документу.

Представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Задерей О.В. зустрічну позовну заяву підтримав та просив задовольнити позовні вимоги та слухати справу у їх відсутність , в задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 просив відмовити в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено ,що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),актовий запис № 347 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина до якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. 10 січня 2004 року за реєстровим номером 119. Вказане підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1112684 від 08 жовтня 2021 року.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає ,що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з листопада 2002 року по день його смерті.

В період проживання разом із ОСОБА_3 14 січня 2021 року вони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором- купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим номером 119.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер , після смерті ОСОБА_3 позивачка домовилися з його єдиною спадкоємицею, відповідачкою по справі , дочкою ОСОБА_2 , що вона не претендуватиму на спадщину, віддасть їй оригінал документів на квартиру, а відповідачка виплатить позивачу кошти як компенсацію за її частку у квартирі протягом одного року. Однак до червня 2023 року відповідач не виплатила позивачці жодних коштів. Позивач вважає ,що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , а тому вона є власником частки квартири.

Суд критично розцінює доводи позивача про сумісне проживання як однією сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з листопада 2002 по 04.01.2021 року.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за певний період, відсутні і

підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) міститься висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі №357/6408/17).

Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії сторін, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16).

Оцінюючі досліджені у справі докази у їх сукупності, суд не знаходить підтвердженню факту спільного проживання позивача та ОСОБА_3 разом однієї сім`ї . Матеріали справи не містять підтвердження придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти позивача та померлого ОСОБА_3 .

Суд приходить до висновку, що зазначена квартира не є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за рахунок спільних коштів подружжя не підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи.

Отже, позивачем ОСОБА_1 не доведено факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, придбання спірного нерухомого майна за рахунок спільних коштів подружжя і визнання за нею права власності на частки майна.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню з наступних підстав .

Як встановлено судом , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , родинний зв`язок між позивачем та спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження позивача,що міститься в матеріалах справи.

До складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. 10 січня 2004 року за реєстровим номером 119. Вказане підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1112684 від 08 жовтня 2021 року.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач ОСОБА_2 звернулася до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

На день смерті спадкодавець проживав за адресою: АДРЕСА_2 , та був зареєстрований один. Єдиним спадкоємцем, який подав заяву про прийняття спадщини, є позивач. Вказане підтверджується довідкою щодо складу спадкоємців №1283/02-14, виданою Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2023 року, згідно якої до складу спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 входить лише дочка спадкодавця - ОСОБА_2 .

У позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру, є тільки копія цього договору. Оскільки в тексті договору не вказано чи перебував спадкодавець на момент укладення договору в шлюбі або проживав з кимось однією сім`єю, державний нотаріус направила приватному нотаріусу ХМНО Зубарєву І.Ю., який посвідчував угоду, запит з проханням надати вказані відомості з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення цього договору.

Листом приватного нотаріуса Зубарєва І.Ю. №26/01-16 від 21 лютого 2021 року повідомлено, що 10 січня 2002 року за реєстровим №119, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 . Згідно заяви від представника Покупця, ОСОБА_2 , діючої від його імені за його довіреністю, ОСОБА_3 у зареєстрованому та громадянському шлюбі на момент оформлення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири не перебував. Також додано до нотаріальної справи свідоцтво про розірвання шлюбу.

Таким чином, спадкодавець набув спірну квартиру у особисту власність, оскільки на момент її набуття у власність не перебував ні у зареєстрованому шлюбі, ні у громадянському (ні з ким однією сім`ю не проживав). Підстав вважати, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності декількох осіб, немає.

14 грудня 2023 представник позивача звернувся до Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на майно, яке належало її батьку.

Того ж дня нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади, але відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки у позивача відсутній оригінал договору купівлі-продажу квартири. Як було вказано вище, позивач не може отримати дублікат цього договору у нотаріуса, який не здійснює свою діяльність на час війни.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1223 право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої черги, прийняла спадщину у встановленому законом порядку, спірна квартира підлягає спадкуванню позивачем.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Визнання права власності на майно через звернення до суду не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві.

Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п. 23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі за № 6-692цс16 (постанова від 25.05.2016 року), вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину спірного майна, так як позивачем не надано оригіналу свідоцтва про право власності спадкодавця на спірне майно, то суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, ст.60,70, 74 СК України , ст. 16,1216 -1218 ,123 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення або виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи,якому повнерішення суду не були вручені у день його проголошення або складення,має правона поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільно-процессуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м.Харкова.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Майстренко О.М.