КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2082/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Шморгуна Р.М. звернулася до суду з вказаною вище скаргою, в якій просила:

визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. (далі - приватний виконавець Ляпін Д.В.) щодо здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 в частині обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів щомісяця, проведення індексації розміру аліментів та повідомлення про розрахунок заборгованості стягувачу, а також в частині не проведення розрахунку заборгованості за аліментами з урахуванням доходу, який платник аліментів одержував за кордоном;

визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Ляпіна Д.В. від 13 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1;

зобов`язати приватного виконавця Ляпіна Д.В. усунути порушення її прав шляхом відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням доходу, який платник аліментів одержував за кордоном, а також проведення індексації розміру аліментів з 13 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Одночасно заявниця подала заяву про поновлення строку длязвернення до суду зі скаргою, обґрунтовуючи її тим, що 21 квітня 2021 року приватним виконавцем Ляпіним Д.В. надано їй відповідь щодо розгляду клопотання та вперше проінформовано її про закінчення виконавчого провадження 13 жовтня 2020 року.

Виконавець також роз`яснив, що згідно пункту 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості з аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Копію постанови від 13 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 вона не отримувала, а виконавчий лист разом з оскаржуваною постановою виконавець надіслав до Шевченківського районного суду м. Києва.

09 липня 2021 року її представник - адвокат Бойко О.О. подав до суду позовну заяву про стягнення аліментів за минулий час.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року у справі № 761/24977/21 у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено.

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року- без змін.

Засвідчену копію судового рішення апеляційної інстанції її представник - адвокат Шморгун Р.М. отримав 11 листопада 2022 року.

У зазначених рішеннях суди зазначили, що позивачкою, як стороною стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, не були оскаржені дії/бездіяльність приватного виконавця Ляпіна Д.В., як щодо не проведення можливого розрахунку заборгованості по аліментам, як і не оскаржено постанову про закінчення виконавчого провадження. Суди звернули увагу, що належним способом захисту права позивачки є звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність приватного виконавця.

Заявниця вказувала, що саме приватний виконавець роз`яснив їй діюче законодавство та наголосив на необхідності подання до суду позову про стягнення заборгованості по аліментам, як єдиного способу захисту прав дитини та стягувача. Таким чином вона була введена в оману, а тому не на власний розсуд обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.

З урахуванням наведеного заявниця вважає, що десятиденний строк для подання скарги на бездіяльність приватного виконавця, а також на його постанову про закінчення виконавчого провадження був пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 подав до суду клопотання, в якому просив відмовити заявниці у поновленні строку для звернення до суду, а скаргу на бездіяльність та рішення приватного виконавця залишити без розгляду, посилаючись на те, що зазначені нею причини пропуску встановленого законом строкудля подання такої скарги не є поважними.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою відмовлено, скаргу на бездіяльність та рішення приватного виконавцязалишено без розгляду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що 21 квітня 2021 року заявниці стало відомо про наявність постанови від 13 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 і вона не була позбавлена можливості звернутись до суду щодо оскарження дій приватного виконавця, тому оскільки матеріали скарги не містять доказів поважності причин неможливості вчинити певні процесуальні дії у визначений законом строк, відсутні підстави для поновлення строку для подання даної скарги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявниця в особі представника - адвоката Шморгуна Р.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не розглянув заяву про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою при прийнятті скарги до розгляду, чим порушив вимоги частини третьої статті 127 ЦПК України.

Суд застосував норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) безпідставно, оскільки заявницею разом зі скаргою на бездіяльність та рішення приватного виконавця було подано заяву про поновлення строку на звернення до суду з такою скаргою.

Також суд не врахував, що строк звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення відповідно до статті 126 ЦПК України.

Крім того, предмет поданої скарги стосується права дитини на утримання до досягнення повноліття одним із батьків, а в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи заявниці є безпідставними, оскільки висновок суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску строку на подання скарги та наявність підстав для повернення скарги без розгляду відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Ляпін Д.В. вказує, що ухвала суду першої інстанції є цілком обґрунтованою та постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

За правилом пункту 10 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 22 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення приватного виконавця Ляпіна Д.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, які стосуються обчислення розміру заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням їх індексації та отримання платником аліментів доходу за кордоном, а також прийняття постанови від 13 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження.

Заявниця у скарзі зазначила, що лише 21 квітня 2021 року приватним виконавцем Ляпіним Д.В. було повідомлено її про прийняття вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У зв`язку з чим, строк на звернення до суду зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження закінчився 04 травня 2021 року ураховуючи, що останній день строку припав на вихідні та святкові дні.

З позовною заявою про стягнення аліментів за минулий час (справа № 761/24977/21) ОСОБА_1 звернулась до суду у липні 2021 року, тобто через три місяці після того, як їй стало відомо про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року у справі № 761/24977/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час відмовлено.

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року- без змін.

Засвідчену копію судового рішення апеляційної інстанції представник заявниці - адвокат Шморгун Р.М. отримав 11 листопада 2022 року.

Так, гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС передбачено також частинами першою та п`ятою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Згідно із цими нормами рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, статтею 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення заявника та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19).

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Аналіз частини першої статті 449 ЦПК України та статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав і не міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами. Скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено залишається без розгляду.

Таким чином строк звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лишеті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження, у листопаді 2022 року в порядку статті 447 ЦПК України звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення приватного виконавця Ляпіна Д.В.

При цьому заявниця фактично оскаржує рішення та дії приватного виконавця у завершеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1, про які вона дізналася із листа-відповіді виконавця № 55673982/1068 від 21 квітня 2021 року про результати розгляду її клопотання про стягнення боргу з платника аліментів (а.с. 155-157, т. 1).

Таким чином, ОСОБА_1 пропустила встановлений законом десятиденний строк для оскарження рішень та дій приватного виконавця.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою та залишаючи її без розгляду, суд першої інстанції, з`ясувавши у повній мірі обставини дотримання заявницею процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на рішення та дії приватного виконавця, дійшов висновку про те, що поважні підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на те, що заявницею не доведено у встановленому законом порядку наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від її волевиявлення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Суд першої інстанції вірно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що вона була введена в оману приватним виконавцем щодо належного способу захисту її прав, оскільки обрання адвокатами, які надавали професійну правничу допомогу заявниці, невірного способу захисту є суб`єктивною обставиною в оцінці поважності підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду зі скаргою. Представники мали б керуватись не роз`ясненнями виконавця, а положеннями діючого законодавства і на власний розсуд обрати належний спосіб захисту порушеного права стягувача у виконавчому провадженні.

При цьому у листі № 55673982/1068 від 21 квітня 2021 року приватний виконавець Ляпін Д.В. не проводив жодних роз`яснень, а тільки запропонував стягувачу звернутись до суду для видачі виконавчого документу щодо стягнення заборгованості по аліментах.

Подальше звернення ОСОБА_1 до суду з позовом мало місце поза межами десятиденного строку на оскарження постанови приватного виконавця.

Слід також ураховувати, що згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Разом із тим, обрання заявницею способу захисту порушеного права та інтересів залежить виключно від її волевиявлення, а невідповідність обраного способу захисту визначеним законодавством способам не є підставою для повторного звернення тієї ж особи до суду в межах іншої справи з пропуском встановленого законом строку та не може бути підставою для визнання причин такого пропуску поважними.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 756/11258/17 (провадження № 61-6589св21) за схожих правовідносин.

Важливим теж є дотримання приписів частини першої статті 44 ЦПК України, у відповідності до яких учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Крім того, необхідно приймати до уваги, що ОСОБА_1 не була позбавлена права чи можливості одночасно із поданням до суду позову про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за минулий час одночасно оскаржити в судовому порядку постанову про закінчення виконавчого провадження від 13 жовтня 2020 року після того, як приватний виконавець Ляпін Д.В. 21 квітня 2021 року повідомив її про наявність такого рішення.

Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами виконавчого провадження процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, стягувач не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Вона не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати процесуальні права стягувача з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання скарги не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку заявниці (чи її представників) щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Ураховуючи вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо пропуску заявницею визначеного частиною першою статті 449 ЦПК України десятиденного строку на звернення до суду зі скаргою на рішенні та дії державного виконавця, про відсутність поважних причин для його поновлення та про залишення скарги без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув заяву про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою при прийнятті скарги до розгляду не заслуговують на увагу, адже згідно із вимогами статті 11 ЦПК України виключно суду належать дискреційні повноваження визначати в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Інші аргументи апеляційної скарги носять загальний характер,вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови поновити пропущений процесуальний строк, який був пропущений без поважних причин, і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України, як За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмовупоновити пропущений процесуальний строк та залишення скарги без розгляду у цій справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки заявниця була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2024 року.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній