УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 161/16927/23

провадження № 61-3600ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 .

Заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 31 січня 2015 року по 20 грудня 2017 року . В шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник вказує, що висновком служби у справах дітей Луцької міської ради від 18 червня 2018 року визначено місце проживання дитини разом з нею, а рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2021 року визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої дочки та встановлено графік побачень.

Однак, ОСОБА_1 не дотримувався встановленого графіку, не повертав вчасно дитину після відвідування за встановленим графіком побачень, умисно не відповідав на дзвінки, переховував дитину. З даного приводу вона неодноразово зверталася до органів поліції.

Також заявник посилається на те, що ОСОБА_1 відзначається проявами неконтрольованої агресії та неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно неї та їхньої дочки, що виражалося в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурній лайці, штовханнях. Відносно дитини вказувала, що ОСОБА_1 морально тиснув на неї, шарпав за рюкзак, змушував проти її волі йти з ним. Дочка негативно реагує на зустрічі з батьком, відмовляється від побачень з ним, нервує.

Заявник зазначає, що з приводу таких дій ОСОБА_1 відносно нього складались протоколи про вчинення домашнього насильства, виносився терміновий заборонний припис та постановами Луцького міськрайонного суду Волинської області його визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених часиною першою статті 173-2 КУпАП.

Вважає, що на даний час наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та є підстави для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства відносно неї та дочки ОСОБА_4 .

На підставі наведеного, з врахуванням уточнених вимог, ОСОБА_2 просила прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_1 , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме - заборонити ОСОБА_1 : перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 включно в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; відвідувати комунальний заклад загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 26 Луцької міської ради», за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 30; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними без їхньої згоди: ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб, строком на 6 місяців.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, заяву задоволено частково.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , якому визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (постраждалої), строком на 2 місяці, а саме: 1) заборонено перебувати в місці проживання постраждалої за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонено наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої, а також до інших місць її частого відвідування, зокрема комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 26 Луцької міської ради», який знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 30; 3) особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею без її згоди, а саме: ведення листування, телефонних переговорів або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб. В решті вимог відмовлено.

Вказано, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із наявності ознак застосування ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, та вважав за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на два місяці. При цьому суд посилався на те, що на даний час у неповнолітньої дитини існує неспокійне психологічне середовище, пов`язане насамперед із діями ОСОБА_1 щодо побачень з нею, незважаючи на відсутність такого бажання з боку дитини. Матеріали справи містять висновки психологів, з яких вбачається, що спілкування ОСОБА_3 зі своїм біологічним батьком викликає у неї психологічне страждання, а тому є недопустимим і недоцільним примушувати дитину до таких психотравмуючих зустрічей, які є правом дитини, а не її обов`язком. Суд зазначив, що тимчасові заходи, які просила вжити заявник щодо ОСОБА_1 , є виправданими та мають на меті забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи. У даному випадку інтерес неповнолітньої дитини ОСОБА_3 щодо забезпечення їй відновлення стійкого комфортного психологічного середовища переважає над правом її батька ОСОБА_1 щодо спілкування з нею протягом певного періоду часу.

07 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2024 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявникові строк для усунення її недоліків.

26 березня 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.

В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20 червня 2018 року № 400-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 18 червня 2018 року № 147 «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 », згідно з яким визначено місце проживання дитини за місцем проживання матері.

Висновком служби у справах дітей від 03 червня 2020 року № 94 визначено ОСОБА_1 способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою, а саме: з 16.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі І, ІІІ тижня місяця; з 17.00 год. до 20.00 год. щовівторка та щочетверга; спільний відпочинок із дитиною протягом місяця в літній період.

У зв`язку із неналежним виконанням встановленого графіку сторонами рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2021 року визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, а саме встановлено ОСОБА_1 графік побачень та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : з 16.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі І,ІІІ та V (за наявності) тижня місяця, з 17.00 год. до 20.00 год. щовівторка та щочетверга, спільний відпочинок з дитиною протягом місяця в літній період, проведення часу з дитиною з 12.00 год. до 16.00 год. у кожен день народження дитини, з урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дитини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тривалий час перебувають у неприязних стосунках між собою, не можуть врегулювати нормальне спілкування щодо питань, які стосуються способів участі та виховання їхньої спільної дочки.

У зв`язку із таким відношенням батьків до вирішення проблеми участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, у процесі виконання рішення суду, яким визначено способи участі батька у вихованні дитини часто виникає ряд конфліктних ситуацій. Зазначені обставини також підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами та поясненнями сторін.

Відповідно до листа Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 21 вересня 2023 року за період з 2020 року по червень 2023 року ОСОБА_2 неодноразово зверталась на гарячу лінію «102» щодо вчинення домашнього насильства її колишнім чоловіком ОСОБА_1 та невиконання встановленого рішенням суду графіку побачень з дитиною.

146 разів із заявами на телефонну лінію правоохоронних органів щодо своєї колишньої дружини за період з 2022 року по жовтень 2023 року звертався й ОСОБА_1 .

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП. Зазначена постанова на час розгляду справи судом є чинною.

Відповідно до даної постанови суду ОСОБА_1 11 травня 2023 року близько 14 год. 00 хв. на території навчального закладу № 26, що за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 30 , відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме морально тиснув на дитину, шарпав за рюкзак, змушував проти її волі йти з ним, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю.

Згідно із повідомленням Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 06 червня 2023 року в ході проведеної перевірки з ОСОБА_1 проведено індивідуально-профілактичну роботу про недопустимість вчинення домашнього насильства та роз`яснювальну роботу про відповідальність за вчинення домашнього насильства відносно дочки. Повідомлення за даним фактом направлено в департамент молодіжної політики та спорту Луцької міської ради, повідомлено управління соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді. Винесено терміновий заборонний припис терміном на 10 діб.

Згідно із висновком управління соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді неповнолітня ОСОБА_3 перебуває у складних життєвих обставинах через конфліктні відносини між батьками, а тому дитина взята на облік як така, що зазнає психологічного насильства у сім`ї.

Відповідно до листа КЗ «Луцький навчально-виховний комплекс № 26» батько ОСОБА_3 ОСОБА_1 , реалізуючи своє право на спілкування з дитиною, порушує права своєї дочки на відпочинок та гру. Такі обставини певною мірою порушують нормальну життєдіяльність дитини, її право на вільне спілкування з однолітками, встановлення дружніх стосунків із однокласниками, формування відповідних навичок соціальної взаємодії. Дівчинка не завжди стримано ставиться до відвідин батька. Вихователь зазначає, що учениця приходить на групу продовженого дня веселою, спокійною, із великим бажанням бавитися з друзями. Коли ж вихованці збираються на шкільний майданчик, ОСОБА_3 відразу стає сумною й схвильованою. На запитання вихователя щодо причин такого стану, дитина відповідає «Там буде тато, не хочу йти».

Щодо поведінки батька у цьому листі зазначено також, що спілкування дитини з ОСОБА_1 дуже складне й неприємне, оскільки у відповідь на запитання звучать лише постійні звинувачення й погрози. Батько не бажав чути думки інших людей, які є відмінними від його, не прислухався до прохань педагогів, їх рекомендацій і залишався при своїй думці, уважаючи, що все робить правильно та задля блага власної дитини.

Згідно зі змістом психолого-педагогічної характеристики з ліцею, де навчається дитина, від 08 березня 2023 року, емоційний стан ОСОБА_4 має ситуативний характер. Настрій переважно життєрадісний і бадьорий, але після зустрічей з татом дівчинка стає напруженою, з`являється тривога, вона намагається якнайшвидше уникнути спілкування з батьком та втекти в клас, всіляко уникає з ним контакту. За результатами діагностичних даних дівчинка проявляє до батька негативні емоції - страх, злість, образу. Зі слів ОСОБА_4 , вона не бажає спілкуватись з татом. Зустрічі між батьками дівчинкою сприймаються дуже болісно і носять негативний характер. Саме це сприяє погіршенню емоційного стану дитини, а в подальшому може негативно впливати на психічне і фізичне здоров`я дитини.

Окрім того, у зв`язку із зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу невиконання ОСОБА_2 вищезазначеного судового рішення щодо способів участі батька у вихованні дитини, у Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відповідні відомості.

Згідно із протоколом допиту неповнолітнього свідка від 17 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_1 , щодо невиконання рішення суду ОСОБА_2 , допитано ОСОБА_3 , з відповідей якої видно, як ОСОБА_3 вказала, що своєю поведінкою батько ОСОБА_7 відштовхує її та вона категорично не хоче з ним спілкуватися та проводити час .

З досліджених судом відеозаписів мобільного телефону ОСОБА_2 , де зафіксовано зустрічі батька та доньки біля подвір`я будинку, на території школи в різні періоди 2023 року, встановлено, що при зустрічі нормального спілкування між дочкою і батьком не відбувається через відсутність бажання дитини спілкуватися з батьком, про що вона каже особисто. При цьому будь-яких підтверджень щодо наявності факту фізичного чи психологічного насильства з боку ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_3 на відеозаписах не зафіксовано.

Натомість із відеозаписів, поданих заінтересованою особою, встановлено, що ще у 2021-2022 роках дитина нормально спілкувалася з батьком, проводила з ним час, однак, із записів, датованих 2023 роком, встановлено, що на даний час спілкування між ними погіршилося і дочка не має бажання відповідати на запитання батька та доброзичливо з ним спілкуватися.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для застосування обмежувального припису відносно ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_3 , у зв`язку з доведеністю факту чинення психологічного насильства, який полягав у надмірному нав`язуванні своїй дитині спілкування у спосіб, який вона не бажає у той момент, зокрема, встановлено факт появи його в навчальному закладі, де вчиться дочка, поза графіком визначених побачень.

Разом з тим, надто часті звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, постійні виклики нарядів поліції за місцем проживання заявника з дитиною, запитання, бесіди та пояснення також негативно вплинули на психіку дочки, вона втомилася від постійного стресу через ці обставини.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 та ін. не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подавали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров