18.01.2024 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/965/23
Провадження № 2/533/14/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді - Козир В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Лобач М.С.,

відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2023 року позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 631209121 у розмірі 51625,17 гривень та сплачений судовий збір.

Також позивач просив суд про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 29 листопада 2023 року.

03.11.2023 від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву разом з заявою про застосування строку позовної давності, у якій відповідачка просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

29.11.2023 представник позивача Рудницький Ю.Г. подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав.

Відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, заперечення, викладені у відзиві підтримала. У судовому засіданні 29.11.2023 пояснила, що кредит дійсно отримувала, але постійно його погашала, до війни взагалі прострочення не допускала. З розрахунком заборгованості ознайомлена, але з ним категорично не погоджується. Стверджувала, що банк самостійно на власний розсуд без її згоди збільшував їй кредитний ліміт. Вона зверталася до банківською установи та просила їй не збільшувати та не встановлювати кредитний ліміт, але банк повідомив, що відбувається автоматично, і вони нічого вдіяти не можуть. Також підтвердила факт встановлення на її картку кредитного ліміту у розмірі 20000,00 грн, на який вона погоджувалася. На кредитний ліміт у розмірі 51625,17 грн чи 38679,07 грн, як зазначено у виписці позивача, вона ніколи не погоджувалася та про це з банком не домовлялася. Кошти у межах такого ліміту не використовувала і звідки така заборгованість взялася - не розуміє. З розрахунку позивача також це незрозуміло. Заяву про застосування строку позовної давності підтримала. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні 17.01.2023 просила суд задовольнити позовні вимоги частково, так як кредит отримувала, але не погоджується з розрахованою позивачем сумою заборгованості. З розміром позовних вимог, які вважає підставними, визначитися не могла.

Протокольною ухвалою суду від 29.11.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву. Судове засідання призначено на 17.01.2024.

Згідно зі ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце його засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Справу розглянуто 17 січня 2024 року за участю відповідачки ОСОБА_1 .

Аргументи сторін

Позиція позивача (а.с. 3-4)

Позовна заява обґрунтована тим, що 25.07.2019 відповідачка ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа Банк» (змінене найменування АТ «Сенс Банк») угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631209121 (надалі по тексту рішення - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від банку інформації.

Позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо надання відповідачці кредиту. Відповідачка ж свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 22.01.2023 заборгованість за кредитним договором становить 51625,17 гривень.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу відповідачки направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, яку відповідачка залишила без реагування.

При нормативному обґрунтуванні позову позивач посилався на статті 11, 526, 536, 546, 549, 550, 553, 554, 610, 611, 624, 626, 627, 628, 1048, 1054, 1056-1, 1069, 1070 ЦК України та п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних правовідносин».

Позиція відповідача (а.с. 37-41)

В обґрунтування своїх заперечень щодо пред`явленого позову відповідачка зазначала, що позовна заява Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить електронної адреси, телефону та інформації про наявність або відсутність електронного кабінету позивача.

Отриманий відповідачкою екземпляр позову взагалі не містив додатку № 4 (розрахунок суми заборгованості по кредитному договору).

Відповідачка стверджувала, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано суду жодних пояснень та розрахунків за яких умов позивач сформував зазначену в позові суму заборгованості. Відповідачці незрозуміло, що входить у суму заборгованості, позивач, на її думку, не розмежовує основну заборгованість, відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.

Стверджувала, що банк та клієнт не несуть відповідальності один перед одним, якщо невиконання або неналежне виконання зобов`язань стало наслідком настання та дії випадку/обставин, що не залежать від волі сторін, в тому числі, обставин, що не залежать від волі сторін, у тому числі обставин непереборної сили.

Зазначала про існування обставин, які звільняють відповідачку від відповідальності за порушення умов кредитного договору, оскільки Торгово-промислова палата України 26.02.2022 засвідчила форс-мажорною обставиною (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Унаслідок чого, вважає, що нарахування штрафних санкцій позивачем відповідачці за даний період буде неправомірним.

Також зазначала про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки згідно з умовами кредитного договору строк кредитування складав 12 місяців з можливістю пролонгації за умови дотримання позичальником умов договору. Унаслідок порушення позивачкою умов договору кредитний договір не було пролонговано, строк звернення позивача з даним позовом сплинув 25.07.2023, у той час як позивач звернувся з позовною заявою до суду лише 04.09.2023, тобто з пропуском строку позовної давності.

На підставі наведеного відповідачка просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При нормативному обґрунтуванні заперечень посилалася на пп. 2, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, ч. 2 ст. 258, 266, 253, 1054, ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

23.07.2019 відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» (змінене найменування - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Альфа-Банк» (а.с. 5 на звороті, 50) та 24.07.2019 уклала з АТ «Альфа Банк» кредитний договір у формі оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631209121 (а.с. 5).

У розділі ІІІ кредитного договору визначено умови надання кредитної лінії, а саме ліміт кредитної лінії у розмірі 200000,00 грн; процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або операцій зняття коштів готівкою у розмірі 39,99 % річних; тип процентної ставки - фіксована; сума кредиту, що буде доступна відповідачці у будь-який час протягом строку дії кредитної лінії та угоди у межах ліміту кредитної лінії, вказаного у цій оферті на укладення угоди (надалі - оферта), відповідачка просила повідомляти їй у порядку, визначеному договором.

Згідно з пунктом ІV кредитного договору відповідачкою погоджено такі умови: обов`язковий мінімальний платіж - у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50,00 грн; дата сплати обов`язкового мінімального платежу - відповідно до умов додатку № 4 до договору; платежі з повернення кредиту - здійснювати відповідно до договору, примірний графік та розрахунок сукупної вартості - навести у тарифах, які є невід`ємною частиною договору. Запропоновано банку щомісячно в останній день розрахункового періоду здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 у розмірах, що необхідні для щомісячного страхового платежу згідно з умовами.

Оферта та анкета-заява містять підпис відповідачки.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту АТ «Альфа-Банк» від 23.07.2019 максимальна сума кредиту становить 200000,00 грн; мета - споживчі цілі; процентна ставка відсотків річних встановлена у розмірі 39,99 % річних; тип процентної ставки - фіксована (а.с. 6, 49).

Такі ж умови викладені в умовах кредитування з використанням картки, копія якої надана самою відповідачкою, у судовому засіданні (а.с. 52).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом, складеним позивачем станом на 28.02.2023 (а.с. 9), кредит надано - 25.07.2019; сума ліміту - 10000,00 грн, залишок кредиту - 51625,17 грн.

З розрахунку також вбачається, що загальна сума заборгованості у розмірі 51625,17 гривень складається зі заборгованостей за такими платежами: 27449,64 грн - тіло кредиту; 41,06 грн - відсотки за користування кредитом; 21600,41 грн - прострочене тіло кредиту; 2534,06 грн - відсотки за прострочену заборгованість (27449,64 + 41,06 + 21600,41 + 2534,06 = 51625,17).

Також з розрахунку встановлено, що за весь період кредитування було погашено відсотків за користування кредитом - 30265,67 грн (сума доданків стовпця № 10 у розрахунку) та відсотків за прострочену заборгованість - 14042,73 грн (сума доданків стовпця № 13 у розрахунку), загалом на суму 44308,40 грн.

Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідачки позивач підтвердив випискою по рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 25.07.2019 по 28.02.2023 (а.с. 10-17), відповідно до якої розмір кредитного ліміту був встановлений відповідачці у розмірі 38679,07 грн; всього витрат було здійснено на суму 80307,05 грн; всього надходжень - 31257,00 грн; поточна сума заборгованості - 51625,17 грн, термін сплати - до 23.03.2023 (а.с. 10).

З виписки по рахунку також встановлено, що відповідачкою за весь період кредитування було здійснено видаткових операцій (покупки, зняття готівки, списання комісій за зняття готівки у банкоматі в кредит) на загальну суму - 33376,83 грн; а надходжень (прибуткових операцій за рахунком) було на загальну суму 31257,00 грн.

З цієї ж виписки судом було встановлено, що позивачем 25.07.2019 було встановлено кредитний ліміт 10000,00 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме:

-22.01.20 - зменшено до 3000,00 грн;

-20.08.20 - збільшено до 17000,00 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 4000,00 грн;

-05.11.20 - збільшено до 21000,00 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 4000,00 грн;

-02.06.21 - збільшено до 26000,00 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 5000,00 грн;

-28.12.21 - збільшено до 31000,00 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 5000,00 грн;

-28.03.22 - збільшено до 32291,61 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 1291,61 грн;

-29.03.22 - збільшено до 32323,90 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 32,29 грн;

-26.04.22 - збільшено до 33773,58 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 1449,68 грн;

-27.04.22 - збільшено до 33807,35 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 33,77 грн;

-26.05.22 - збільшено до 35366,55 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 1559,20 грн;

-27.05.22 - збільшено до 35401,92 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 35,37 грн;

-27.06.22 - збільшено до 36975,47 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 1573,55 грн;

-28.06.22 - збільшено до 37012,45 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 36,98 грн;

-26.07.22 - збільшено до 38640,43 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 1627,98 грн;

-27.07.22 - збільшено до 38679,07 грн, внаслідок чого позитивний залишок (доступний до використання) на рахунку становив 38,64 грн.

Отже, найбільший кредитний ліміт на поточний рахунок відповідачки, який був встановлений позивачем (банком) у межах максимального кредитного ліміту, передбаченого кредитним договором (200000,00 грн), та яким мала право та можливість користуватися відповідачка, становив 38679,07 грн.

У подальшому 03.08.2023 позивачем було відправлено на адресу відповідачки ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань (а.с. 18), що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист та списком згрупованих відправлень (а.с. 19-22). У вимозі позивач вимагав від відповідачки протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але у бідь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання такої вимоги усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість у розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме 51625,17 грн.

Доказів погашення кредиту матеріали справи не містять.

Застосовані судом норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1-2 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Строк, визначений статтею 257, продовжується на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. N 2120-IX.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до п. 18, 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами), починаючи з 24.02.2022 року на території України діє режим воєнного стану, який існував станом на дату виникнення спірних правовідносин, звернення позивача з позовною заявою до суду та не припинився станом на дату ухвалення судом рішення у даній справі.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. N 2120-IX).

Згідно зі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що між АТ «Альфа Банк» (змінене найменування - АТ «СЕНС БАНК») та відповідачкою ОСОБА_1 в простій письмовій формі було укладено кредитний договір. Відповідачка даний факт не заперечувала.

Максимальний кредитний ліміт, який був передбачений умовами кредитного договору, становив 200000,00 грн.

Між тим, фактично позивачем було встановлено, а відповідачкою могло бути використано кредитний ліміт лише у розмірі 38679,07 грн.

Такі факти підтверджуються випискою по рахунку відповідачки.

Доводи відповідачки про погодженням нею кредитного ліміту тільки у межах 20000,00 грн суд відхиляє, оскільки з виписки по рахунку вбачається, що після збільшення позивачем кредитного ліміту по рахунку відповідачки, остання отримувала смс- та push-повідомлення, здійснювала запити залишку по рахунку у банкоматі, про що свідчать операції про списання плати за запит залишку в банкоматі, та після цього знімала готівку у банкоматі або ж здійснювала покупки у торгівельних мережах за рахунок кредитних коштів у межах, встановленого їй кредитного ліміту.

Так, наприклад, 28.12.21 відбулося збільшення кредитного ліміту та було встановлено новий кредитний ліміт - 31000,00 грн. Позитивний (доступний до використання) залишок коштів на рахунку після збільшення кредитного ліміту став складати 5000,00 грн. 06.01.2022 відповідачка через банкомат здійснила запит залишку по рахунку, про що свідчить списання плати за запит залишку у сумі 3,00 грн. У цей же день нею було здійснено переказ з картки на карту на суму 214,00 грн та інші видаткові операції: за період з 06.01.2022 по 10.01.2022 відповідачкою здійснено покупки у с. Козельщина на суми 22,90 грн, 196,25 грн, 91,00 грн; переказ з картки на картку на суму 214,00 грн, 377,00 грн; списана комісія за зняття готівки в банкоматі - 20,00 грн, 40,00 грн; покупка 10.01.2022 - 185,54 грн; зняття готівки в банкоматі 10.01.2022 - 1000,00 грн; 1000,00 грн тощо Після цього 11.01.2022 відповідачкою повторно здійснено запит залишку по рахунку, про що свідчить повторне списання плати за запит залишку по рахунку у сумі 3,00 грн.

Отже ствердження відповідачки про її необізнаність про встановлення на її рахунок кредитного ліміту у тих розмірах, що позивач, зазначив у виписці по рахунку, та про те, що найбільший кредитний ліміт, про який вона була обізнана, становив 20000,00 грн, є безпідставними та такими, що спростовуються наданими позивачем доказами.

Таким чином, суд виснує, що з наданих позивачем доказів вбачається, що найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідачки за весь період кредитування, складав 38679,07 грн.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Також виписка банку згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

З виписки з особового рахунку відповідачки та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка систематично користувалася кредитною карткою та здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним лімітом до лютого 2022 року.

Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту за картковим рахунком відповідачки до 49050,05 грн, про стягнення яких просив позивач (27449,64 грн - заборгованість за тілом кредиту + 21600,41 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту = 49050,05 грн).

Заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої позичальником суми кредитних коштів.

Отже пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (49050,05 грн) перевищує кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідачки (38679,07 грн), та в межах якого відповідачка мала право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав.

Належних та достатніх доказів збільшення розміру кредитного ліміту до 49050,05 грн позивач також не надав.

Разом з тим суд вважає, встановлення кредитного ліміту - 38679,07 грн є доведеним та підтвердженими наданими позивачем сукупністю доказів у вигляді виписки по рахунку, розрахунку заборгованості, оферти, паспорту споживчого кредиту, які суд бере до уваги.

Проте з виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що остання видаткова операція за рахунком була здійснена відповідачкою 05.02.2022 на суму 100,00 грн «зняття готівки в банкоматі» та 07.02.2022 було списано комісію за знаття готівки у банкоматі на суму 20,00 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 24.02.2022 тіло кредиту складало 30987,16 грн. За період з 25.01.2022 по 24.02.2022 було погашено 1500,00 грн (це останній платіж, здійснений відповідачкою за період кредитування). Після такого погашення заборгованість за тілом кредиту стала складати 29487,16 грн; прострочене тіло кредиту було відсутнє.

За відсутності після лютого 2022 року видаткових операцій за рахунком заборгованість за тілом кредитом збільшуватися не могла.

Відповідачка у судовому засіданні стверджувала, що після початку війни у лютому 2022 році вона більше кредитом не користувалася та вимагала від позивача припинити кредитування її рахунку. Суд уважає, що такі ствердження відповідачки є правдивими та такими, що відповідають дійсності, оскільки з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідачка здійснювала видаткові операції за рахунком (знімала кошти у банкоматі, розраховувалася у торгівельних мережах, здійснювала перекази на інші карткові рахунки) після 07.02.2022. Отже, суд виснує, що починаючи з цієї дати збільшення заборгованості за кредитним лімітом відповідачки здійснювалося не за рахунок прямого кредитування рахунку відповідачки, а за рахунок збільшення заборгованості позивачем (банком) шляхом збільшення від`ємного залишку за кредитом за рахунок нарахованих позивачем та самостійно списаних ним за рахунок кредитного ліміту процентів за користування кредитними коштами. Тобто позивач фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідачки за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. А заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідачка отримала у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого їй кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення заборгованості за кредитом позивачем шляхом погашення процентів за користування кредитом за рахунок кредитних коштів. Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок відповідачки (позичальниці).

Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку, що відповідачкою не спростовано отримання нею кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на її банківський рахунок, що підтверджується банківською випискою за договором та розрахунком заборгованості. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту.

Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту та у межах фактично використаних відповідачкою кредитних коштів та не погашених нею у строки, встановлені договором, у сумі 29487,16 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 19562,89 грн (27449,64 + 21600,41 - 29487,16 = 19562,89) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними та достатніми доказами, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю.

Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами суд зазначає таке.

Позивач набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором у повному обсязі, пред`явивши досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань 03.07.2023. З 36-го дня направлення вимоги слід уважати таким, що настав строк повернення кредиту у повному обсязі. З цього часу нарахування процентів за користування кредитом відповідно до умов договору здійснюватися не могло.

Як уже зазначено судом вище, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, виконаним позивачем, чітко вбачається, що позивач просив фактично стягнути з відповідачки проценти за користування кредитом у сумі 41,06 грн, які нараховані ним на тіло кредиту (не прострочене), та проценти за прострочену заборгованість за тілом кредиту у сумі 2534,06 грн, що нараховані станом на 28.02.2023, тобто правомірно у межах договірного строку кредитування рахунку відповідачки.

Відповідачка контррозрахунок процентів за користування кредитом не надала. Про неправомірність нарахування процентів саме у такому розмірі не заявляла. Керуючись принципом диспозитивності суд уважає, що така сума заборгованості за процентами є доведеною та підставою та задовольняє її у повному обсязі.

Доводи відповідачки про невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України суд відхиляє, оскільки відсутність у позовній заяві відомостей про електронну адресу, номер телефону та про наявність чи відсутність електронного кабінету у позивача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, станом на дату звернення позивача до суду з позовною заявою (11.10.2023) вимоги про зазначення у позовній заяві відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету стаття 175 ЦПК України не містила.

Ствердження про ненаправлення відповідачці разом з позовною заявою розрахунку заборгованості є безпідставними, оскільки у судовому засіданні відповідачка суду підтвердила, що ознайомлена з розрахунком заборгованості, та, крім того, надавала детальні пояснення щодо нього.

Доводи про незрозумілість здійсненого позивачем розрахунку суд також відхиляє, оскільки з розрахунку заборгованості можливо шляхом простих арифметичних підрахунків з`ясувати складові загальної суми заборгованості (тіло кредиту, прострочене тіло кредиту, проценти за користування кредитом, проценти нараховані на прострочене тіло кредиту), а відповідачка не позбавлена була можливості звернутися за фаховою допомогою з метою з`ясування та перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку, якщо їй не було зрозуміло, з яких саме платежів (складових) така заборгованість складається.

Посилання відповідачки на форс-мажорні обставини суд також відхиляє, оскільки наявність таких обставин відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦПК України може бути підставою для звільнення особи, яка порушила зобов`язання, від відповідальності за порушення зобов`язання. Проте судом не встановлено, що у склад заборгованості, що є предметом позову, входили штрафні санкції, неустойка (штрафи, пеня), три відсотки річних чи інфляційні збитки, що є мірою цивільної відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Строк позовної давності, про застосування якого просила відповідачка, суд до спірних правовідносин не застосовує, оскільки відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, продовжуються на строк його дії. Перебіг позовної давності у спірних правовідносинах продовжився у зв`язку зі введенням воєнного стану в Україні, який не закінчився станом на дату звернення позивача до суду з позовною заявою та станом на дату вирішення справи судом.

Ураховуючи вищевикладене, суд уважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у сумі 29487,16 грн, та процентами за користування кредитом у сумі 2575,12 грн, загалом у сумі 32062,28 грн (29487,16 + 2575,12 = 32062,28), розраховану станом на 28.02.2023, а не 22.01.2023 як помилково зазначено позивачем по тексту позовної заяви. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Розподіл судових витрат

Згідно зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 2684,00 грн (а.с. 1).

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково (62,11 % від ціни позову), з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме - 1667,03 грн (2684,00 х 62,11 % = 1667,03).

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-281 ЦПК України, нормами матеріального права, наведеними у мотивувальній частині рішення, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором від 25.07.2019 № 631209121, розраховану станом на 28.02.2023, у розмірі 32062 гривень 28 коп., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 29487 гривень 16 коп. та заборгованість за процентами за користування кредитом - 2575 гривень 12 коп.

У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 на суму 19562 гривні 89 коп. - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1667 гривень 03 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку на апеляційне оскарження на нього не буде подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: вулиця Велика Васильківська, буд. 100, місто Київ, 03150; ідентифікаційний код 23494714).

Представник позивача: адвокат адвокатського об`єднання «Юридична компанія «Аксіліум» Мужик Назар Тарасович (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; тел.: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; тел.: НОМЕР_4 ).

Повне рішення складено та підписано суддею 18.01.2024.

Суддя В.П. Козир