ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 952/279/23

провадження № 22ц/818/1055/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Маміної О. В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», представник позивача Слюзенко В. О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 червня 2023 року в складі судді Яценка Є.І.

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2019 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 0040751 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Як вбачається з заяви-договору № 0040751 від 26 вересня 2019 року відповідачка підписанням заяви-договору про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов договору. З умовами договору відповідачка ознайомлена та зобов`язалась самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до договору.

За умовами заяви відповідачці надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі 48 205,13 грн. Строк дії кредиту - 24 місяці, процентна ставка % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3 % від суми наданого кредиту.

В день підписання заяви-договору № 0040751 від 26 вересня 2019 року, відповідачка отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки 26 вересня 2019 року.

Грошові кошти у сумі 48 205,13 грн були зараховані Акціонерним товариством «РВС Банк» 26 вересня 2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером.

30 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 85 526,51 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту складає 43 104,58 грн; заборгованість за процентами 13 188,93 грн; заборгованість за комісією 28 923,00 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 310,00 грн.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 85 526,51 грн на підставі частини другою статті 625 ЦК України та пункту 7.7.2.17. публічної пропозиції нараховано: 7 507,59 грн - за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, 5 618,75 грн - інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість в сумі 98 652,85 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту - 43 104,58 грн; заборгованості за процентами 13 188,93 грн; заборгованості за комісією 28 923,00 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 310,00 грн; 18% річних за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 7 507,59 грн; інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 5 618,75 грн, а також судові витрати.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 червня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за кредитним договором № 0040751 від 26 вересня 2019 року в сумі 98 652,85 грн та судові витрати за сплачений судовий збір в розмірі 2 684,00 грн, а всього стягнути 101 336,85 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, не зважаючи на те, що строк подання відзиву ще не закінчився, судом вже розглянуто справу та ухвалено рішення, чим порушені її права на захист у суді, надання відзиву та доказів з метою спростування позовних вимог та доведення їх необґрунтованості та безпідставності. Зазначила, що розрахунок заборгованості, вимогу про усунення порушень, виписки по особовому рахунку не підписані їх видавником. Посилалася на те, що в заяві-договорі не вказано, який вид платіжної картки видано банком, строку дії та який кредитний ліміт встановлено. Договір не містить істотних умов (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше). Докази про укладення саме кредитного договору з відповідними істотними умовами щодо розміру кредиту, відсотків за його користування, строку повернення кредиту, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору матеріали справи не містять. Вказала, що письмових доказів на підтвердження факту отримання нею за кредитним договором від 26 червня 2019 року кредитних коштів також немає. Посилалася на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути доказом наявності у неї заборгованості, який також ґрунтується виключно на припущеннях позивача. Зазначила, що необхідно застосувати позовну давність до кожного щомісячного платежу. В межах позовної давності банк може вимагати повернення кредиту лише, починаючи з 20 квітня 2020 року в межах трьох років, які передують зверненню до суду. Вказала, що пункт кредитного договору щодо сплати позичальником комісії за видачу та ведення кредиту є незаконним та визнається таким з моменту укладення договору.

01 березня 2024 року через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що при подачі позовної заяви до неї були долучені належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог. Зазначив, що факт отримання платіжних карток відповідачкою не заперечувався. Посилався на те, що Верховний Суд зробив висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування. Отже Верховний Суд не заперечує право банку встановлювати комісію за розрахунково-касове обслуговування. Вказав, що, не погоджуючись із розрахунком комісії або відсотків, відповідачка мала би надати свій альтернативний розрахунок, однак до суду першої інстанції такого розрахунку не надала. Вважав, що факт часткової сплати нею кредитної заборгованості не заперечувала і не пояснила, що вказує на намагання відповідачки під будь-яким приводом уникнути настання цивільно-правової відповідальності за невиконані належним чином зобов`язання. Зазначив, що заява про застосування строку позовної давності відповідачкою до оголошення рішення суду не подавалась, а отже таке право нею упущене. При цьому, позивачем термін позовної даності не пропущено і доводи відповідачки з цього приводу є безпідставними та необґрунтованими.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, має заборгованість за ним, тому з неї підлягає стягненню сума заборгованості визначена позивачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «РВС Банк» підписали заяву-договір № 0040751 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Вказана заява-договір містить, зокрема, персональні дані відповідачки та прохання надати їй споживчий кредит на таких умовах: сума кредиту 48 205,13 грн; строк дії кредиту - 24 місяця; процентна ставка - 18 % річних; тип ставки - фіксована; валюта кредитування - гривня; разова комісія при видачі кредиту - 2,5% від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3% від суми наданого кредиту.

Цього ж дня ОСОБА_1 підписала графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки.

Як вбачається з меморіальних ордерів від 26 вересня 2019 року № 3593 та № 3594 ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 47 000,00 грн (видача кредиту згідно кредитного договору 0040751 від 26 вересня 2019 року), а також 1 206,13 грн - дисконт при видачі кредиту згідно з кредитним договором 0040751 від 26 вересня 2019 року (а.с.23).

Також матеріали справи містять публічну пропозицію Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яку відповідачкою не підписано.

30 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між Акціонерним товариством «РВС Банк» та боржниками, в тому числі і за заявою-договором № 0044732 від 26 вересня 2019 року на загальну суму 85 215,51 грн (а.с.17-22).

За розрахунком заборгованості станом на 14 березня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 85 526,51 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 43 104,58 грн; заборгованість за процентами 13 188,93 грн; заборгованість за комісією 28 923,00 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 310,00 грн.

Також за частиною другою статті 625 ЦК України та пункту 7.7.2.17. публічної пропозиції позивачем нараховано 7 507,59 грн - за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, 5 618,75 грн - інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку, Акціонерне товариство «РВС Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Публічна пропозиція Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначені, в тому числі, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цією публічною пропозицією Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ознайомилася відповідачка і з ними погодилася, підписуючи заяву-договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування пені у зазначеному в цих документах, що додані до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор мав можливість додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг банку, відсутні підстави для врахування наведених сум при визначенні розміру заборгованості та її подальшого стягнення.

Надані позивачем Умови з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві-договорі позичальника, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти, користувалася ними та протягом тривалого періоду часу частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та меморіальним ордером № 3593 від 26 вересня 2019 року на видачу кредиту на суму 47 000,00 грн, які було надано до суду першої інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідачка отримала кредит за договором № 0040751 від 26 вересня 2019 року, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованість за кредитом.

У зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання нею за кредитним договором від 26 червня 2019 року кредитних коштів колегія суддів відхиляє.

Проте, матеріали справи свідчать про те, що підписана ОСОБА_1 заява-договір від 26 вересня 2019 року не містить істотних умов кредитного договору, зокрема в ній відсутні будь-які дані стосовно визначення розміру неустойки (пені).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені в сумі 310,00 грн, оскільки домовленості про нарахування пені підписана відповідачкою заява-договір від 26 вересня 2019 року не містила.

Що стосується нарахування комісії, колегія суддів виходить з наступного.

Так, у підписаній позичальницею заяви-договору №0040751 від 26 вересня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, встановлено разову комісію при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту (а.с.15).

Як вбачається з абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, а також разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту є нікчемною, а тому їх нарахування не підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за щомісячною комісію за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту в розмірі 28 923,00 грн задоволенню не підлягають.

Також, як вбачається з меморіального ордеру № 3594 від 26 вересня 2019 року та розрахунку заборгованості кредитором під час видачі кредиту позичальниці неправомірно нараховано разову комісію при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту в 1 205,13 грн, яку зараховано кредитором в рахунок тіла кредиту, у зв`язку з чим тіло кредиту збільшилось з 47 000,00 грн до 48 205,13 грн.

Таким чином нарахування кредитором разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту в 1 205,13 грн є неправомірним та врахуванню при визначенні розміру заборгованості не підлягає.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування позивач посилався на заяву-договір № 0040751 від 26 вересня 2019 року, яка була підписана ОСОБА_1 та в якій сторони погодили, що процентна ставка становить 18% річних. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Тому, наявні правові підстави для стягнення заборгованості відсотками.

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії кредитного договору закінчився 26 вересня 2021 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, нарахування відсотків на кредит проводилося до 30 серпня 2021 року, тобто в межах строку дії договору. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за відсотками становить 13 082,17 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, графіку платежів та меморіального ордеру № 3593 від 26 вересня 2019 року на видачу кредиту ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 47 000,00 грн. В свою чергу нею сплачено в рахунок заборгованості та кредитором враховано як погашення тіла кредиту на суму 5 100,55 грн. Таким чином розмір заборгованості за тілом кредиту становить 41 899,45 грн (47 000,00 грн 5 100,55 грн), що і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Також, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 також сплатила 4 338,45 грн в рахунок погашення заборгованості, які кредитором неправомірно зараховано на погашення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відніманню з заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 13 082,17 грн.

Таким чином стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» підлягає заборгованість за договором № 0040751 від 26 вересня 2019 року в розмірі 50 643,17 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 41 899,45 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 8 743,72 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Це є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), Верховний Суд - у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), 8 квітня 2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), 6 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19) та 12 серпня 2020 року у справі № 757/28275/17-ц (провадження № 61-42409св18).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 серпня 2022 року у справі № 306/1196/20 (провадження № 61-3627св22), 04 жовтня 2022 року у справі № 569/17844/13 (провадження № 61-3241св22), 07 серпня 2023 року у справі № 752/9858/21 (провадження № 61-6097св23), 28 червня 2023 року у справі № 760/15867/16-ц (провадження № 61-10934св21).

Звертаючись до суду з даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» просив стягнути з відповідачки інфляційні втрати в розмірі 5 618,75 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року та передбачених пунктом 7.7.2.17 публічної пропозиції 18 % річних в розмірі 7 507,59 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не підписувала публічну пропозицію, тобто сторонами не було погоджено усі істотні умови договору, зокрема позичальником не погоджено пункт 7.7.2.17 публічної пропозиції, яким передбачено, що клієнт зобов`язується сплачувати кредитору нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору.

Таким чином, підстави для нарахування ОСОБА_1 процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України, виходячи з розрахунку 18% річних, відсутні.

Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 50 643,17 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року складає 740,92 грн, розмір інфляційних витрат 3 327,05 грн.

Розрахунок 3% річних:

з 30 серпня 2021 року до 23 лютого 2022 року 178 днів

50 643,17 x 3 % x 178 : 365 : 100 = 740,92 грн.

Розрахунок інфляційних втрат:

Індекс інфляції за весь період = (101.2 : 100) x (100.9 : 100) x (100.8 : 100) x (100.6 : 100) x (101.3 : 100) x (101.6 : 100) = 1.065696

Інфляційне збільшення = 50643.17 x 1.065696 - 50643.17 = 3 327,05 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» підлягає стягненню заборгованість за договором № 0040751 від 26 вересня 2019 року в загальному розмірі 54 711,14 грн, яка складається з тіла кредиту - 41 899,45 грн; відсотків за користування кредитом 8 743,72 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 740,92 грн; сума інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3 327,05 грн.

Твердження ОСОБА_1 про те, що до зазначених правовідносин необхідно застосувати позовну давність колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим в суді апеляційної інстанції дана заява не може бути предметом перегляду.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильно застосував норми матеріального права, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» задоволено частково на 55,46%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1 488,55 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні із зменшенням судового збору з 2 684,00 грн до 1 488,55 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 44,54%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 793,18 грн підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 червня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за кредитним договором № № 0040751 від 26 вересня 2019 року з 98 652,85 грн до 54 711,14 грн, яка складається з тіла кредиту - 41 899,45 грн; відсотків за користування кредитом 8 743,72 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 740,92 грн; суми інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3 327,05 грн та судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» за подання позову з 2 684,00 грн до 1 488,55 грн, а всього зменшенню підлягає загальна сума з 101 336,85 грн до 56 199, 69 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 1 793,18 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.