Справа № 464/4134/22 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3813/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Псярук О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, ОСОБА_6 , про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, у якому вони набули у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору пайової участі № 45/3, укладеного 23 травня 2014 року між її чоловіком та Автогаражним кооперативом Галицького району м. Львова № 15. Стверджує, що на виконання умов вищезазначеного договору у 2016 році ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів сплатив пайовий внесок у розмірі 603 380,00 грн., що становить повну вартість квартири, у зв`язку з чим 15 лютого 2018 року спірна квартира передана у його власність на підставі акту приймання-передачі. Зазначає, що їй стало відомо про те, що 04 травня 2022 року, ОСОБА_1 , без її відома та згоди, уклав зміни до договору пайової участі № 45/3 від 23 травня 2014 року, відповідно до яких передав усі права на квартиру своїй матері, ОСОБА_2 , яка зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), а відтак спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що зміни до договору пайової участі № 45/3 від 23 травня 2014 року є правочином, а саме, договором відступлення права вимоги (цесії), однак вказані зміни не можна вважати дрібним побутовим правочином, оскільки його предметом були майнові права на об`єкт нерухомості, тому його укладення потребувало її згоди, як дружини ОСОБА_1 . Звертає увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, як воно потрапило у володіння останнього набувача, а оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна, є неефективним способом захисту права власника.

З наведених підстав просить:

-визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та в порядку її поділу визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку цієї квартири;

-витребувати у ОСОБА_2 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та в порядку її поділу, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки цієї квартири.

Витребувано у ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений при поданні позову, в сумі 3 502,91 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений при поданні позову, в сумі 3 502,91 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що сам по собі факт набуття майна у шлюбі не є безумовною підставою вважати це майно до спільним майном подружжя, а позивачка не надала належних та допустимих доказів наявності у подружжя 603380,00 грн. на момент сплати пайового внеску. Зазначає, що кошти, які використані на придбання квартири АДРЕСА_1 , належали виключно його батькам, оскільки у зв`язку з тим, що він не працював, а позивачка здійснювала догляд за дитиною, коштів на придбання квартири у них не було. Вказує, що він не набув право власності на спірну квартиру, оскільки право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, а якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Зазначає, що підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є зміни до договору пайової участі № 45/3, внесені 04 травня 2022 року, які є чинними, не скасовані та не визнавалися недійними. Звертає увагу, що позивачка не є членом кооперативу забудовника, не вчиняла жодних дій щодо участі в кооперативі, тому безпідставними є доводи позивачки про те, що зміни в договір пайової участі внесено за відсутності її згоди, як другого з подружжя. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , перебуваючи у шлюбі з позивачкою, а оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, вищезазначена квартира є спільним майном подружжя, що є підставою для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку спірної квартири, яка без її згоди відчужена ОСОБА_2 , тому підлягає витребуванню у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , що є ефективним способом захисту порушених прав позивачки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. ст. 61 СК України).

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з роз`ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 07 лютого 2012 року зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 07 лютого 2012 року.

Судом першої інстанції встановлено, що подружні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинені з квітня 2022 року, а рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2022 року шлюб між ними розірвано, що сторонами не заперечується.

З матеріалів справи також вбачається, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова укладено договір пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) АДРЕСА_3 , предметом якого є спільна пайова участь (купівля майнових прав на квартиру) сторін в будівництві багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , з наступною передачею пайовику його частки паю (майнових прав на квартиру) об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_5 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,4 кв.м., що розташована на 6 поверсі секції 3.

Пунктом 3.1. договору пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) № 45/3 від 23 травня 2014 року передбачено, що оплата всіх пайових внесків (майнові права) здійснюється в національній валюті України (гривні). Загальний розмір пайового внеску пайовика становить 603380,00 грн., що відповідає 70.4 кв.м.

Пайові внески підлягають оплаті в безготівковій формі на розрахунковий рахунок забудовника, зазначений у цьому договорі. Факт оплати членом кооперативу пайового внеску підтверджується платіжним документом з відміткою банку про виконання (п. 3.5 договору пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) № 45/3 від 23 травня 2014 року).

Відповідно до п. 3.4 договору пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) №45/3 від 23 травня 2014 року підписання акту прийому-передачі квартири є підставою для отримання та реєстрації права власності пайовика.

Крім того, 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова укладено зміни та доповнення до договору № 45/3 від 23 травня 2014 року про наступне:

«1. В преамбулі договору № 45/3 від 23 травня 2014 року доповнити наступними словами: « ОСОБА_2 , надалі іменується «Сторона 3».

2 «Сторона 3» виступає по договору № 45/3 від 23 травня 2014 року поручителем «Сторони 1» та бере на себе зобов`язання по оплаті квартири АДРЕСА_6 . З цією метою «Сторона 3» поручитель має право здійснити оплату квартири АДРЕСА_6 як самостійно за «Сторону 1» так і надати для цього «Стороні 1» свої власні кошти, щоб «Сторона 1» здійснила оплату за квартиру АДРЕСА_6 .

3. У разі сплати «Стороною 3» обов`язків «Сторони 1» по договору № 45/3 від 23 травня 2014 року повної вартості квартири АДРЕСА_6 , «Сторона 3» може набувати права та обов`язки по вищевказаному договору.

4.Ці зміни та доповнення до договору № 45/3 від 23 травня 2014 року є його невід`ємною частиною та підписані без застосування до сторін будь-якого пимусу, як фізичного, так і психологічного».

Довідкою № 130 від 07 вересня 2016 року, виданою Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова, підтверджується, що саме ОСОБА_1 сплатив пайовий внесок в розмірі 603380,00 грн., що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме, двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 70,4 кв.м., 6 житловий поверх, 3 секція.

Судом першої інстанції встановлено, що пайовий внесок було сплачено саме ОСОБА_1 , і такий було сплачено під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі.

Згідно з актом приймання-передачі, складеним 15 лютого 2018 року, на підставі договору № 45/3 від 23 травня 2014 року Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м. Львова передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Умовами договору пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) № 45/3 від 23 травня 2014 року передбачено, що підписання акту приймання-передачі є підставою для отримання та реєстрації права власності на квартиру.

Оскільки договір пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) № 45/3 від 23 травня 2014 року укладено відповідачем під час перебування у шлюбі, кошти за квартиру сплачені ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з позивачкою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в шлюбі.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачі покликалися на те, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної власності подружжя, оскільки придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти, надані батьками ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , надавши суду довідки про доходи на підтвердження таких тверджень.

З долучених до матеріалів справи довідок про доходи вбачається, шо ОСОБА_2 , починаючи з 14 лютого 2008 року до 22 березня 2017 року офіційно працевлаштована в м. Трієст, Італійська Республіка, де отримувала дохід, а саме: 10 153 євро за 2008 рік, 11 828,45 євро за 2009 рік, 4555,42 євро за період з 01 січня 2010 по 01 травня 2010 року, 12288,32 євро за 2012 рік, 12622,94 євро за 2013 рік, 13 207,86 євро за 2014 рік, 13 403,83 євро за 2015 рік, 13915,77 євро за 2016 рік, 6086,92 євро за 2017 рік

Водночас, згідно з довідкою від 26 жовтня 2022 року №8362/АП/13-01-54-05, виданою Головним управлінням ДПС у Львівській області, ОСОБА_6 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності без статусу юридичної особи та перебуває на обліку в Львівській ДПІ ГУ ДПС у Львівській області з 25 вересня 2009 року. Станом на 26 жовтня 2022 року відповідно до даних ІТС «Податковий блок» та поданих декларацій про майновий стан і доходи з фізичних осіб за період з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2011 задекларовано: 2010 63000,00 грн., 2011 105000,00 грн., а відповідно до поданих декларацій платника єдиного податку фізичної особи за період з 01 січня 2012 року до 31 грудня 2018 року задекларовано: 2012 836750,00 грн., 2013 880800,00 грн., 2014 803600,00 грн., 2015 636500,00 грн., 2016 819700,00 грн., 2017 858600,00 грн., 2018 941300,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який давши оцінку доказам на підтвердження доходів, вірно зазначив, що вищезазначені документи підтверджують наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 доходу, однак такі не є беззаперечним належним та допустимим доказом тверджень позивача, що саме за рахунок їхніх коштів придбана квартира АДРЕСА_1 , а також не підтверджують факт передачі коштів ОСОБА_1 для оплати вартості спірної квартири.

Крім того, в матеріалах справи відсутні платіжні документи з відміткою банку, що за умовами договору № 45/3 від 23 травня 2014 року є належним доказом підтвердження оплати членом кооперативу пайового внеску, які б підтверджували, що саме ОСОБА_2 здійснювала сплату пайових внесків за спірну квартиру.

Колегія суддів враховує і те, що рішення суду, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спірної квартири та витребувано у ОСОБА_2 1/2 частку цієї квартири, ОСОБА_2 , яка, як стверджує апелянт, за особисті кошти оплатила вартість квартири, не оскаржує.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачами не спростовано презумпцію спільності сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, належних та допустимих коштів на підтвердження придбання ним квартири за його особисті кошти, а також враховуючи те, що відповідачка ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири за її особисті кошти, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що є підставою для визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку цієї квартири в порядку поділу майна подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи 04 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Автогаражного кооперативу № 15 Галицького району м. Львова із заявою, підписаною ним та ОСОБА_2 , в якій зазначено, що між ним та Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова існують договірні правовідносини щодо купівлі квартири, однак просить переукласти договір з його матір`ю ОСОБА_2 , яка фактично надала кошти на будівництво квартири та проживає в ній. Крім того, в заяві зазначено, що ОСОБА_4 відомо про його намір переуступити квартиру, а майнові інтереси його сина не порушено, оскільки у нього не виникло спільної власності на квартиру.

04 травня 2022 року між Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м.Львова, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено зміни до договору пайової участі (купівлі майнових прав на квартиру) № 45/3 від 23 травня 2014 року, які є невід`ємною частиною договору про наступне: замість ОСОБА_1 . стороною договору виступає ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 передає усі права та обов`язки за договором № 45/3 від 23 травня 2014 року ОСОБА_2 ; Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м. Львова перераховує в повному обсязі грошові кошти в розмірі 603380,00 грн., які сплачені ОСОБА_1 , як оплату за квартиру АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 70,4 кв.м., 6 житловий поверх, 3 секція, здійснену за вищевказаним договором ОСОБА_2 .

Згідно з актом приймання-передачі, складеним 05 травня 2022 року, на підставі договору № 45/3 від 23 травня 2014 року Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м.Львова передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м., 6 житловий поверх, 3 секція.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 308509050 від 30 серпня 2022 року підтверджується, що 21 липня 2022 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 70,4 кв.м.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_4 про витребування 1/2 частки спірної квартири у ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вищезазначена квартира перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , однак в матеріалах справи відсутні докази надання позивачкою згоди на відчуження спірної квартири, а подана відповідачем заява від 04 травня 2022 року не містить підпису ОСОБА_4 .

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2015 року у справі № 6-486цс16 та у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц.

Оскільки ОСОБА_4 , будучи співвласником на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 не надала згоду на її відчуження, належна їй частка квартири вибула з її володіння поза її волею.

У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, які використані на придбання квартири АДРЕСА_1 , належали виключно батькам ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Покликання апелянта на відсутність у позивачки доходів у період сплати пайових внесків за квартиру, не спростовують презумпції спільності майна подружжя, оскільки кошти були сплачені саме ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , а те, що позивачка не мала самостійного заробітку (доходу), так як знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, не спростовує висновок суду першої інстанції про належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які на час придбання квартири перебували у шлюбі.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що рішення суду, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спірної квартири та витребувано у ОСОБА_2 1/2 частку цієї квартири, ОСОБА_2 , яка, як стверджує апелянт, за особисті кошти оплатила вартість спірної квартири та набула таку у власність, не оскаржує.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04.04.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк