Справа № 344/9196/23
Провадження № 2/344/456/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Ласки І.О.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2023 року представник позивача ОСОБА_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , - адвокат Якубовський Олександр Олександрович звернувся до суду з позовом до відповідача Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, місцезнаходження: 01601 м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, місцезнаходження: 76018 м. Івано-Франківськ, вул. Б. Лепкого, буд. 28, про спростування недостовірної інформації.

У позовній заяві представник позивача просить зобов`язати відповідача здійснити спростування поширеної ним на адресу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області у листі вих. № 1667/55/108/01-2023 від 02 травня 2023 року інформації про те, що «громадянин Республіки Пакистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із своїми поплічниками (…) організували та причетні до порушення громадського порядку, що мало місце в центрі міста Івано-Франківськ 30 грудня 2020 року, і своїми діями він негативно впливає на криміногенну обстановку в Івано-Франківській області та в Україні» шляхом відкликання вказаного листа та надіслання на адресу УДМС України в Івано-Франківській області відповідного спростування.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 травня 2023 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В.

Ухвалою суду від 26 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

15 червня 2023 року на адресу суду від відповідача Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд позовну заяву залишити без задоволення. Вказує, що, діючи в межах наданих законом повноважень, тобто під час службового листування між державними органами, Управлінням стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області правомірно складено та направлено подання до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, на підставі якого прийнято рішення про примусове повернення/видворення ОСОБА_3 з України з подальшою забороною в`їзду. Ні в позовній заяві, ні в доданих до неї матеріалах не міститься доказів щодо переслідування позивача Управлінням чи доказів фізичного чи психологічного насильства, вчиненого Управлінням до позивача. Інформація до ОСОБА_3 була надіслана Управлінням стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в рамках службового листування, вказана інформація не є поширеною. Оскарження такого листування має відбуватися саме в рамках адміністративного судочинства з огляду на спеціального суб`єкта та оскарження вчинених ним дій, що є підставою для закриття провадження по справі. Також позивачем не надано жодного допустимого доказу на підтвердження твердження, що викладена у поданій інформації, є недостовірною, вказане прямо свідчить, що така інформація не є недостовірною, а відтак не підлягає спростуванню (а.с. 65-80).

26 червня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с.86-89).

15 листопада 2023 року до суду надійшла заява від представника відповідача Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу (а.с. 122-125).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проти закриття провадження по даній справі заперечив.

У судовому засіданні представник відповідача просив закрити провадження по даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали заяви, вивчивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 Цивільного кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 Цивільного кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень частини другої статті 5 Закону України «Про інформацію», статей 270, 277, 297 Цивільного кодексу України, позивач вправі ставити питання про захист порушеного немайнового права. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пунктами 15, 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із статтями 12 та 13 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи поданий позов, сторона позивача зазначила, що вважає недостовірною інформацію, яка міститься у листі Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області вих. № 1667/55/108/01-2023 від 02 травня 2023 року, направленому на адресу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, і така інформація завдає шкоди його особистим немайновим благам.

Зокрема, фактично Позивач зазначає про те, що в результаті поширення недостовірної інформації, викладеній у вищевказаному листі, 03 травня 2023 року прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та зобов`язано залишити територію України не пізніше 01 червня 2023 року.

Отже, фактично під час судового розгляду справи було встановлено, що кінцевою метою спростування поширеної Управлінням стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України інформації, яка, за твердженнями позивача, є недостовірною, є відновлення його права на тимчасове проживання в Україні, а не захист честі, гідності та ділової репутації (що повинно бути першочерговим).

Фактично зі змісту позовної заяви та пояснень сторони позивача випливає, що його права порушені внаслідок прийняття рішення Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про заборону йому в`їзду на територію України, тобто у сфері публічно-правових відносин, а не порушенні самим фактом поширення листа третьою особою у приватно-правовій площині.

У постанові Верховного Суду від 14 серпня 2020 року у справі №751/1717/20 (провадження №61-11838ск20) міститься правовий висновок про те, що «кінцевою метою спростування оспорюваної інформації для позивача є відновлення надання йому житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Право позивача на отримання цієї субсидії не можна віднести до його особистих немайнових прав, які охороняються статтею 277 Цивільного кодексу України, оскільки це право за своєю юридичною природою має економічний характер. Для захисту цього права позивачу необхідно пред`явити відповідний позов до юридичної особи, до компетенції якої входить надання житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначене узгоджується з висновкам Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі 333/6816/17, а саме: «Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)».

Крім того, суд звертає увагу також на наступні висновки, які містяться в Постанові Великої палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 провадження № 14-87 цс 20:

«16. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

17. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду). Близький за змістом припис викладений у частині першій статті 2 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами.

18. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).Аналогічний припис є у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами.

19. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

20. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

…

27. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Такі позови не підлягають судовому розгляду.

…

31. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

32. Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом».

Суд також звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в ухвалі від 13 травня 2020 року у справі № 333/6816/17, який, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначив:

«Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

На зазначене неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду.

У касаційній скарзі САП, зокрема, зазначає, що вирішення питання про належність та допустимість довідки від 19 червня 2017 року, складеної під час досудового розслідування, в тому числі і достовірність викладених у ній відомостей, як доказу у кримінальному провадженні, відповідно до положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України, є виключною компетенцією судової інстанції під час розгляду кримінальної справи, через що заявлений у цій справі спір має здійснюватися за правилами кримінального судочинства.

Враховуючи, що судові рішення у цій справі оскаржується САП, серед інших, і з підстав порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а Велика Палата Верховного Суду не викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, зокрема можливості розгляду в порядку цивільного судочинства вимог про спростування недостовірної інформації викладеної в документах долучених до матеріалів кримінального провадження, справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 Цивільного кодексу України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, застосування такого способу захисту як визнання недостовірною інформації є можливими у випадку порушення особистого немайнового права особи у відносинах, які за своєю правовою природою є цивільними.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України).

У абзаці першому пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) середі іншого, зроблено висновок про те, що «Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

У іншій постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 201/5972/22 Верховний Суд звернув увагу на те, що «… приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Суд вважає, що у даній цивільній справі позивачем використовується приватно-правовий інструментарій (шляхом подання позову про спростування недостовірної інформації) для створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Про це безпосередньо свідчить суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридична природи обставин у справі.

Вимога позивача про визнання інформації недостовірною не спрямована першочергово на захист особистих немайнових прав ОСОБА_3 , таких, як честь, гідність та ділова репутація, а спрямована на скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Відтак, достовірність інформації, яка міститься у листі Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області вих. № 1667/55/108/01-2023 від 02 травня 2023 року, направленому на адресу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, повинна бути предметом перевірки адміністративного суду і саме даний суд компетентний надати оцінку достовірності даних, викладених у цьому листі.

Натомість звернення до суду з даним цивільним позовом, фактично спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи), не відповідає завданням цивільного судочинства (як про це наголошено в Постанові Великої палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 провадження № 14-87 цс 20).

Крім того, у вказаній вище постанові Великої палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 провадження № 14-87 цс 20 зазначено, що:

«41. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

42. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України)».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернувся позивач ОСОБА_5 , заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 15, 255-261, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про спростування недостовірної інформації.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, , місцезнаходження: 01601 м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, місцезнаходження: 76018 м. Івано-Франківськ, вул. Б. Лепкого, буд. 28

Вступна та резолютивна частини ухвали складені, підписані у нарадчій кімнаті й проголошені у судовому засіданні 03 квітня 2024 року.

Повний текст ухвали складено та підписано 05 квітня 2024 року.

Суддя Мелещенко Л.В.