КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Прокопенко С.В.

за участю:

прокурора ОСОБА_1 ,

представника відповідача Федчук Т.М. ,

третя особа ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Федчук Тетяною Мирославівною, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року у справі за позовом Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Київська універсальна біржа, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , згідно з яким просив:

- витребувати від ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,6 кв.м., вартістю 551 699 грн.;

- судові витрати стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 02.10.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста" будинок АДРЕСА_2 включено до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим номером 394 додатку № 7 вказаного рішення.

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" вказаний будинок передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

При цьому, за інформацією Центру комунального сервісу від 27.03.2017 року за № 844, квартира АДРЕСА_1 , є неприватизованою та перебуває в управлінні Подільської районної в м. Києві державної адміністрації.

Разом з тим, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001074, внесеному до Єдиного державного реєстру розслідувань від 14.03.2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 103 та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С., ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої 34,6 кв.м. (запис про право власності № 12479506 від 11.12.2015 року).

Згідно з п. 3 вказаного договору відчужувана квартира нібито належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній Біржі 18.03.1997 року за №С5853/2576 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 30.03.1997 року та записаного у реєстрову книгу під № 5012.

Проте, відповідно до інформації КП "Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 03.05.2017 року № 062/14-5162 (И-2017), квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалася.

Крім того, відповідно до даних реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік за реєстровим № 103 засвідчено вірність копії (інформація Київського державного нотаріального архіву від 31.03.2016 року № 405/01-21).

У той же час, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2015 року, зареєстрованого за №2985 та посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М. спірна квартира відчужена на користь ОСОБА_4 (запис про право власності № 12481549 від 11.12.2015 року).

За інформацією відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 року № 106-25/198 встановлено, що з дня набрання чинності Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" по даний час через відділ з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалася. Рішення про приватизацію зазначеної квартири Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією не приймалося.

За вказаних обставин, позивач зазначав, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_4 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2024 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 на користь територіального громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00), загальною площею 34,6 кв.м., вартістю 551 699 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Подільської окружної прокуратури м. Києва 8275 грн. 49 коп. судового збору (т. 2, а.с. 96-105).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка є комунальною власністю, вибула з володіння власника (територіальної громади міста Києва) поза його волею та з порушенням законодавства, зокрема на підставі документів, які не видавалися компетентним органом місцевого самоврядування з дотриманням встановленої процедури приватизації спірної квартири.

При цьому, вирішуючи спір та застосовуючи положення ст. 388 ЦК України, суд врахував положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з огляду на установлені у справі конкретні обставини, в тому числі спосіб вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею, дав оцінку наявності підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, та дійшов висновку, що повернення у комунальну власність територіальної громади міста Києва квартири, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акта власника.

В апеляційній скарзі представник відповідача - Федчук Т.М. , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування та порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що кримінальне провадження так і не встановило винних осіб і їх не притягнуто до відповідальності, що унеможливлює відновлення права ОСОБА_4 у спосіб, зазначений судом, а саме шляхом звернення до суду з вимогою про відшкодування збитків з підстав, передбачених ст. 661 ЦК України.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що витребування на користь територіальної громади м. Києва із володіння відповідача спірної квартири є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, адже відповідач законним шляхом та добросовісно набув своє майно за правочином, посвідченим нотаріусом, разом із своєю сім`єю використовує квартиру як єдине житло з грудня 2015 року, дбає про її стан, робить ремонти та облаштування квартири, ставиться як до свого житла, що дає підстави стверджувати, що у даному випадку на нього поширюється дія ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, за якою кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла.

Крім того, судом не враховано положень ст. 1 Першого протоколу та покладено на ОСОБА_4 "індивідуальний надмірний тягар" усупереч принципу "пропорційності втручання у її право відповідно до закону".

Також, вказує, що судом першої інстанції не наведено мотивів відхилення доводів відповідача щодо неможливості представництва органів прокуратури інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування (т. 2, а.с. 115-120).

01.04.2024 року до суду надійшов відзив Подільської окружної прокуратури м. Києва, в якому прокуратура просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник прокуратури в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Третя особа ОСОБА_3 пояснив, що він ніколи не був власником спірної квартири і ніколи не укладав щодо неї будь-яких правочинів. Вирішення справи залишив на власний розсуд.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки учасників справи, які з`явилися у судове засідання, визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, в який, зокрема входить будинок АДРЕСА_3 .

Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 будинок АДРЕСА_3 включено до переліку підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

У відповідності до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 27.03.2017 року № 844 станом на 19.12.2014 року квартира за адресою: АДРЕСА_4 , з 08.02.1963 року була зареєстрована за наймачем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка 22.10.2015 знята з реєстрації у зв`язку зі смертю.

Смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується актовим записом про смерть № 1147 від 16.01.2015 року.

Згідно довідок Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 29.10.2015 року за вих. № 5268 та від 17.03.2016 року за вих. № 1018 вбачається, що ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_4 , займала житлову площу 21,7 кв.м., загальна площа квартири 34,9 кв.м., у 2 кімнатній квартирі, яка розташована першому поверсі трьохповерхового будинку, який знаходиться на балансі КП «КК», форма власності житла - місцевих рад.

У відповідь на запит Київської місцевої прокуратури № 7 Київське міське бюро технічної інвентаризації листами від 28.03.2017 року та від 03.05.2017 року повідомило, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.

На лист прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 відділ з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 17.05.2017 повідомило, що з дня набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» по час надання відповіді відділом не проводилася приватизація квартири АДРЕСА_1 .

Отже, виходячи з вищевстановлених обставин, що підтверджуються належними та допустимими доказами, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що Київська міська рада не приймала рішень щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб, процедура приватизації не проводилася, жодного розпорядження місцевим органом влади, на підставі якого мало б бути видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, не приймалось.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.05.2017 року за № 86640892, з 11.12.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КСМНО Кударенко В.М.

При цьому, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії Договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2015 року, право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 набув на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_7 , приватним нотаріусом КМНО від 19.02.2009 року за реєстровим №103, та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 06.03.2009 року, за реєстровим № 103.

Згідно з п. 3 Договору купівлі-продажу від 19.02.2009 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , квартира, що відчужується, належить продавцю ( ОСОБА_5 ) на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній біржі 18.03.1997 року за № С5853/2576 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 30.03.1997 року та записаного у реєстрову книгу під № 5012.

У той же час, у відповідь на лист Київської місцевої прокуратури № 7 19.04.2018 року президентом Київської універсальної біржі повідомлено, що на Київській універсальній біржі не реєструвався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18.03.1997 року за № С5853/2576 та такого номера не існує.

Згідно з відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів вказаний у договорі купівлі-продажу квартири від 19.02.2009 року ідентифікаційний номер ОСОБА_5 з 01.01.1998 року по 31.03.2016 року недійсний.

Крім того, відповідно до даних реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік за реєстровим № 103 засвідчено вірність копії (інформація Київського державного нотаріального архіву від 31.03.2016 року № 405/01-21)

Також, допитаний 13.01.2016 року в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000103 в якості свідка ОСОБА_3 вказав на те, що 02.04.2015 року виявив розбите скло в належному йому автомобілі і крадіжку з автомобіля сумки з грошовими коштами, паспортом громадянина України на його ім`я, довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, посвідчення водія та дисконтних карток. Вказав, що стороною договору купівлі-продажу від 11.12.2015 року він не був, ОСОБА_4 ніколи не бачив, підпис на зазначеному договорі виконаний не ним, про перебуванням в його власності квартири АДРЕСА_1 йому нічого не відомо і за вказаною адресою він ніколи не був, вказаний договір є підроблений.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що оскільки Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_4 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Так, згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Таким чином, встановивши, що спірна квартира, яка є комунальною власністю, вибула з володіння власника (територіальної громади міста Києва) поза його волею та з порушенням законодавства, зокрема на підставі документів, які не видавалися компетентним органом місцевого самоврядування з дотриманням встановленої процедури приватизації спірної квартири, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , яка є добросовісним набувачем спірного майна за договором купівлі-продажу від 11.12.2015 року, на користь територіальної громади в особі Київської міської ради.

Посилання апелянта на відсутність вироку суду, яким встановлено винних осіб та притягнуто до відповідальності, жодним чином не спростовують правильність вищенаведених висновків суду першої інстанції, та не позбавляють відповідача можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема з вимогою про стягнення витрачених нею коштів на придбання спірного нерухомого майна з особи, яка не мала відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції того, що витребування на користь територіальної громади міста Києва із володіння відповідача спірної квартири є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витребування спірного майна на користь територіальної громади м. Києва відповідає критерію законності: витребування із власності відповідача спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

При цьому, реєстрація права власності за відповідачем спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 є комунальною власністю територіальної громади.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес.

У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.

Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Так, встановленим є, що відповідач набула право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 11.12.2015 року, укладеним між нею та ОСОБА_3 .

Отже, як вже зазначалося вище, ОСОБА_4 не позбавлена можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Київської міської ради, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав 30.09.2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 3, 4 статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

У даній справі, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, прокурор зазначав, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної квартири територіальній громаді м. Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування квартири із власності ОСОБА_4 .

При цьому, прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом повідомлення Київської міської ради листом №77-2251 від 12.06.2017 року про намір звернутися до суду із даним позовом.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції розглядає звернення прокуратури до суду із даним позовом як обґрунтоване, з урахуванням того, що Київська міська рада не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної квартири, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Федчук Тетяною Мирославівною, - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року у справі за позовом Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Київська універсальна біржа, про витребування майна з чужого незаконного володіння - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 04 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова