У Х В А Л А

16 січня 2024 року

м. Київ

Провадження № 14-188зц23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Ткачука О. С.,

суддів: Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної органами влади внаслідок довготоривалого невиконання рішення суду, та

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління міністерства юстицій, Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління міністерства юстицій, Соснівського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду, Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України про стягннення з державного бюджету України на його користь матеріальної шкоди у розмірі 45 479 грн 64 коп. та морально шкоди у розмірі 495 800 грн.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті позовної заяви необхідно відмовити та повернути її ОСОБА_1 .

ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (статті 1 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 26 ЦПК України підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін. Підсудність справ, у яких однією зі сторін є Верховний Суд або суддя цього суду, визначається за загальними правилами підсудності.

Статтею 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).

Згідно з частиною другою статті 24 та статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції. Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

У частині другій статті 45 вказаного Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Отже, за правилами ЦПК України та наведеного Закону Верховний Суд і, зокрема, Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи судочинство у цивільних спорах, не наділені повноваженнями діяти як суд першої інстанції.

Ураховуючи викладене, у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. The United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. The United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду поданої ОСОБА_1 позовної заяви не порушує його права на доступ до суду, адже такий доступ забезпечений шляхом прийняття і розгляду позовної заяви національними судами у передбаченому для цього процесуальним законом порядку.

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 23-26, 388, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної органами влади внаслідок довготоривалого невиконання рішення суду та повернути її заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

І. А. Воробйова С. Ю. Мартєв

М. І. Гриців К. М. Пільков

Ж. М. Єленіна О. В. Ступак

І. В. Желєзний І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Є. А. Усенко

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова