КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1504/2024
Справа № 756/6188/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М. в м. Київ 24 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 26 квітня 2023 року № 09-1135-04 про звільнення ОСОБА_1 з 03 травня 2023 року незаконним та поновити її на посаді професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, зобов`язати відповідача виплатити їй середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з урахуванням строку незаконного звільнення з 03 травня 2023 року до набрання відповідним рішенням суду законної сили.

Позов мотивовано тим, що її звинувачують у вчиненні аморального проступку, несумісного з продовженням роботи на науково-педагогічній посаді, аморальність проступку обґрунтовується тим, що їх з ОСОБА_2 стаття вийшла у російському виданні та начебто вона «була підписана до друку 27 липня 2022 року - на дев`ятий рік війни росії проти України і після її широкомасштабного вторгнення».

Вказувала, що дисциплінарне стягнення застосовано з порушенням строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України, після виявлення та вчинення проступку.

Також від профспілкової організації їй не надходило будь-яких пропозицій взяти участь у розгляді подання про її звільнення.

Крім того, контракт з нею укладено не було, тому розірвати неіснуючий трудовий договір неможливо.

Вказувала, що у наказі від 26 квітня 2023 року № 09-1135-04 відсутні посилання на конкретні норми актів, згідно яких ОСОБА_1 звинувачують в аморальній поведінці, а наведений їх перелік доводить безпідставність звільнення. У Етичному кодексі університетської спільноти від 2017 року нічого не сказано про війну з рф, хоча в наказі констатується строк війни у 9 років. Так само у інших нормативних актах відсутні конкретні норми, які інкримінуються ОСОБА_1 , а саме у статуті університету, рішеннях Вченої ради, законах «Про освіту» та «Про вищу освіту», тому їх не можна застосовувати для кваліфікації її поведінки.

Вказувала, що на всі наявні на момент розгляду поведінки ОСОБА_1 етичною комісією звинувачення вона відповіла у пояснювальній записці, але наведені нею аргументи не були взяті до уваги і не відображені в протоколі засідання цієї комісії. Більше того, протокол не відповідає вимогам п. 5.3 Етичного кодексу, оскільки в ньому зазначено «Рекомендації», а мало бути наведено рішення комісії. Крім того, вона просила надати їй рішення комісії, але під приводом його редагування їй так і не надали його до 04 травня 2023 року, чим позбавили можливості відреагувати на звинувачення до рішення Вченої ради університету. Вважає процес притягнення її до відповідальності та документи про звільнення необґрунтовані.

Пояснювала, що не вчиняла будь-яких аморальних вчинків, оскільки переданий нею та ОСОБА_2 матеріал був наданий для міжнародного французького видання, а використаний ворогом з метою ведення інформаційної війни проти України та її науковців, вона стала жертвою цієї інформаційної війни. В наказі її звинувачують, що стаття була підписана до друку 27 липня 2022 року, хоча ОСОБА_1 довела, що стаття була передана нею до опублікування 03 грудня 2021 року, а готувалась ще в травні 2021 року. З моменту початку відкритої агресії рф проти України будь-яких контактів з російськими вченими у неї не було, крім надісланого у вересні 2022 року листа у відповідь на здійснену публікацію.

Звертала увагу, що будь-яких претензій щодо змісту самої публікації не висувається, отже кваліфікується факт передачі матеріалу і підписання його до друку 27 липня 2022 року, але цей факт спростований у її поясненнях.

Наголошувала, що наказ від 26 квітня 2023 року було доведено їй до відома лише 03 травня 2023 року після проведених двох пар лекційних занять, хоча вона фактично вже була звільнена і не повинна була бути допущена до них, про наказ була повідомлена методистом кафедри по телефону, що свідчить про зневагу до неї як працівника і суперечність дій відповідача вимогам закону.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року позов задоволено, визнано наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 26 квітня 2023 року № 09-1135-04 про звільнення ОСОБА_1 з 03 травня 2023 року незаконним, поновлено ОСОБА_1 на посаді професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 24 жовтня 2023 року, стягнуто з відповідача на користь позивача 201533,75 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір 4162,53 грн.

В частині поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

Відповідач Київський національний університет імені Тараса Шевченка, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що педагогічні працівники мають більшу відповідальність через свої особливі відносини та специфічні функції, які виходять за межі простого виконання своїх робочих обов`язків як вчителів або вихователів, тому повинні бути людьми високої духовності та моральних переконань.

Зазначив, що поняття аморального вчинку є оціночним, однак у правовій доктрині та судовій практиці утвердилося розуміння аморального проступку як винного діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні засади суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції.

Вказував, що належної оцінки діям позивача відносно моральних цінностей сьогодення та запитів суспільства суд не надав, натомість обґрунтував своє рішення формалізмами, які не впливають ані на оцінку суті вчинку позивача, ані на процедуру звільнення за п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Звертав увагу, що протокол засідання Вченої ради від 26 вересня 2022 року, який, на думку суду, не відображає того, яке саме відношення до вчинку було запропоновано до голосування, хто його запропонував, - не є стенограмою та не може відображати дослівно хід засідання. Разом із тим, в протоколі відображене ставлення трудового колективу до дій позивача та одноголосно ухвалене ним рішення про засудження такого вчинку. При цьому рішення Вченої ради не є рішенням про звільнення, а лише відображенням думки трудового колективу.

Посилався на упередженість висновків суду першої інстанції про те, що посилаючись у листі на широкий розголос публікації в мережі інтернет, директором інституту до цього листа не надано будь-яких підтверджень цьому. Вказував, що звільнення позивача відбулось не через широкий розголос публікації. Крім того, законодавство не визначає впливу розголосу про аморальний вчинок працівника на можливість чи процедуру його звільнення на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України. При цьому Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» допускає звільнення працівника, що виконує виховну функцію, за вчинення аморального проступку навіть в побуті, тобто без будь-якого розголосу. Також факт розголосу публікації статті ОСОБА_1 у виданні країни-агресора підтверджується зверненням ГО «Червоний Губер» та листами Міністерства освіти і науки України до університету.

Пояснював, що питання про повідомлення ОСОБА_1 про засідання Вченої ради детально з`ясовувалося в судовому засіданні, а представником відповідача надавалися вичерпні пояснення з цього приводу, які проігноровані судом. Наголошував, що якби позивач дотримувалась трудової дисципліни, то мала б можливість потрапити на засідання, яке проводилось у тому ж корпусі і на тому ж поверсі, де знаходиться ННІ права, тобто робоче місце позивача.

Щодо висновків суду про те, що жодним нормативно-правовим документом в Україні до 24 березня 2022 року не заборонено публікації наукових робіт у виданнях рф, і не передбачено, що після початку повномасштабного вторгнення науковці та викладачі мають вживати дій щодо припинення попередньо розпочатих проектів, вказував, що війна та спільне національне горе внесли корективи в суспільний порядок раніше, ніж законодавчий орган, та створили відповідні норми моралі. Стаття підписана до друку аж 27 липня 2022 року, отже у ОСОБА_1 було достатньо часу, щоб усвідомити наслідки появи її статті у ворожому виданні, однак нею не вчинено жодних дій для відкликання статті з друку. Вчинок позивача провокує думку в українському суспільстві про співпрацю університету з країною-агресором, що шкодить репутації університету та дискредитує його в очах суспільства.

Вказував, що в даній справі наявні всі підтверджуючі факти про вчинення ОСОБА_1 аморального вчинку: факт публікації статті у російському видавництві, засуджуюча суспільна думка та висновки трудового колективу.

Наводив зміст ст. 6, 3, 54, 56 Закону України «Про освіту», ст. 58 Закону України «Про вищу освіту», п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», практику Верховного Суду, вказував, що особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді.

Вважав, що суд прийшов до невірного висновку, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо трудової діяльності позивача щодо навчання студентів у період після публікації статті і до моменту звільнення, допущення нею будь-яких дій чи висловлювань, які б могли свідчити про неможливість подальшого продовження викладацької роботи. Судова практика доводить, що у разі констатації аморальності певного вчинку його апріорі вважатимуть таким, що не сумісний із виховною роботою.

Всупереч висновку суду, відповідач пояснював, що з поведінки ОСОБА_1 та її пояснень вбачається абсолютне неусвідомлення аморальності свого вчинку, його шкідливих наслідків та неприпустимості з огляду на реалії сьогодення.

Позивачем ОСОБА_1 направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилалась на те, що суд першої інстанції мав брати до уваги лише ті доводи та докази апелянта, які мали місце до видачі наказу про звільнення і сам наказ про звільнення з конкретним змістом на предмет законності, тому переважна більшість доводів апеляційної скарги неналежна, як і додані до неї докази. Наводила власні спростування аргументів відповідача, викладених в апеляційній скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову та дійшов висновку про незаконне звільнення позивача, оскільки відповідачем не доведено аморальності проступку позивача, за відсутності фактів, які беззаперечно це підтверджують, також не доведено, що вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка.

13 серпня 2020 року завідувач кафедри нотаріального та виконавчого процесу та адвокатури Інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_1. звернулася до ректора університету з заявою, в якій просила на підставі п. 5.7 контракту № 66 від 05 червня 2019 року звільнити її з посади завідувача кафедри і перевести на посаду професора новоутвореної кафедри зі збереженням строкових умов діючого контракту, тобто до 04 червня 2024 року. Просила звільнити її від проходження конкурсу до 04 червня 2024 року (а. с. 109 - 110 т. 1).

Наказом Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04 ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, Заслуженого юриста України, завідувача кафедри нотаріального та виконавчого процесу і адвокатури Інституту права, на підставі її заяви переведено з 01 листопада 2020 року на посаду професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою Інституту права до проведення конкурсу на цю посаду, з посадовим окладом 17088,89 грн., із збереженням раніше встановлених: доплат за науковий ступінь - 25 %, за вчене звання - 33 %, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30 %, надбавка за почесне звання - 20 %, у зв`язку з реорганізацією кафедри нотаріального та виконавчого процесу і адвокатури Інституту права (а. с. 13 т. 1).

На а. с. 62 - 89 т. 1 знаходиться витяг зі збірника «Правовые институты России и Франции», підписаного до друку у м. москва, рф 27 липня 2022 року, в якому розміщена стаття ОСОБА_1 (доктора юридичних наук, професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу, адвокатури, прокуратури і судоустрою ННІ права Київського національного університету імені Тараса Шевченка), ОСОБА_2 «Позитивизм в праве и верховенство права в судопроизводстве по гражданским делам». У статті авторами зроблено порівняння правових систем України та рф з анотацією французькою мовою.

26 вересня 2022 року проведено засідання Вченої ради ННІ права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, присутні 19 з 21 членів Вченої ради, якими заслухано оцінку вчинку професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою ННІ права ОСОБА_1 , пов`язаного з публікацією статті у російському виданні; визнано, що в умовах збройної агресії рф навіть опосередкована підтримка цих дій з боку наукової спільноти росії у вигляді наукової співпраці, такої як публікація в джерела рф, є несумісними з вимогами, які ставляться до науково-педагогічного колективу Інституту, порушує засадничі принципи етичної поведінки та завдає шкоди репутації Університету загалом. Вирішено звернутися до Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка з клопотанням розглянути вчинок ОСОБА_1 на предмет його відповідності Етичному кодексу університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка (а. с. 90 - 91, 232 - 235 т. 1).

Листом від 10 березня 2023 року директор Навчально-наукового інституту права Васильченко О.П. звернулася на ім`я голови Вченої ради університету з проханням розглянути на засіданні Етичної комісії вчинок професора ОСОБА_1 та порушення нею норм Етичного кодексу університетської спільноти та внести щодо неї відповідні заходи дисциплінарного впливу в разі підтвердження факту порушення зазначених норм. Зазначила, що в мережі інтернет набула широкого розголосу публікація статті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 «Позитивизм в праве и верховенство права в судопроизводстве по гражданским делам» в колективній монографії «Правовые институты России и Франции» - Москва: Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской академии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации - Москва: статут, 2022 - 810 с. (підписано до друку 27 липня 2022 року). Особливої шкоди репутації Університету надає афіліація КНУ авторів в цій публікації; оскільки Університет не проводить жодних спільних заходів з партнерськими організаціями країни-агресора вже з 2014 року, що відповідає позиції держави та моральним принципам як Університетської спільноти, так і громадському обов`язку колективу. Колектив Інституту права вважає, що в умовах збройної агресії рф навіть опосередкована підтримка цих дій з боку наукової спільноти росії у вигляді наукової співпраці, такої як публікація в джерелах рф, порушує засадничі принципи, викладені в Кодексі етичної поведінки Університетської спільноти, що викликає природне обурення колективу Інституту права, провокуючи конфлікт за політичною та ідеологічною ознакою, і в цілому завдає шкоди репутації Університету. Також наукова співпраця суперечить Закону України «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією», 2019 р. та Постанові КМУ «Про денонсацію Угод в галузі освіти та науки з Російською федерацією» від 24 березня 2022 року (а. с. 9 т. 1).

На а. с. 15 - 17 т. 1 знаходяться пояснення ОСОБА_1 на ім`я Голови Постійної комісії з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка у пред`явленому їй звинуваченні в порушенні правил Етичного кодексу університетської спільноти. Зазначено, що монографія є міжнародним, а не суто російським проєктом, оскільки до статті подано розширену анотацією французькою мовою. Етичний кодекс університетської спільноти прийнятий 27 грудня 2017 року і в його змісті немає жодної конкретної норми, яку їй інкримінують. Закон України «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією» від 2019 року та Постанова КМУ «Про денонсацію Угод в галузі освіти та науки з Російською федерацією» від 24 березня 2022 року не можуть застосовуватися до правопорушення, у якому її звинувачують, оскільки стаття була передана для опублікування 03 грудня 2021 року, отже не тільки раніше постанови, але й до початку відкритого нападу рф проти України. Щодо витягу з протоколу № 3 засідання Вченої ради ННІ права від 26 вересня 2022 року, його не надали їй для ознайомлення, не запрошували на засідання вченої ради, не вимагали від неї будь-яких пояснень, отже вона не сприймає його як належний доказ. Від дати засідання вченої ради до подання Голові вченої ради пройшло більше п`яти місяців і за цей час жодних претензій до неї не висувалося, отже дане подання слід розцінювати виключно як спровоковане публікацією в інтернеті, але її не додано до подання як додаток. До пояснення зроблено врізку у вигляді листування з ОСОБА_4 , яка збирала матеріали для публікації, а саме супровідний лист, яким направляється оформлена згідно вимог стаття в монографії, з даними авторів французькою мовою, назва і анотація і ключові слова згідно направленого зразка. Повідомлено, що з 24 лютого 2022 року нею припинено будь-які відносини з російськими та білоруськими колегами і лише у вересні написала листа ОСОБА_4 про припинення наукових відносин та своє відношення до опублікування їх з чоловіком статті, оскільки вважає такі її дій не інакше як інформаційною війною рф з українською наукою. Повідомлено, що через стан свого здоров`я не зможе бути присутньою на засіданні комісії, оскільки лікарем їй заборонено нервувати, крім того, за розкладом занять 21 березня 2023 року призначено першу та другу пару, яка закінчується о 12:00, тому вона не встигає доїхати на 12:00 на засідання комісії.

На а. с. 10 - 12 т. 1 (повний текст на а. с. 92 - 98 т. 1) знаходиться витяг з протоколу № 17 Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 21 березня 2023 року, яким розглянуто звернення вченої ради Навчально-наукового інституту права від 10 березня 2023 року. Присутні 12 осіб, відсутні з поважних причин 5, запрошені 1.

Вказано, що напередодні на засідання була запрошена професор ОСОБА_1 , проте 21 березня 2023 року вона відмовилась брати участь в засіданні через стан здоров`я та надіслала письмове пояснення щодо звернення ННІ права до початку роботи комісії. Члени комісії ознайомились зі зверненням ННІ права від 10 березня 2023 року, витягом з протоколу засідання вченої ради ННІ права від 26 вересня 2022 року, статтею у колективній монографії, опублікованій в рф, та письмовим поясненням ОСОБА_1 з проханням розглянути звернення у її відсутності.

Комісією надано оцінку поясненням ОСОБА_1 , що публікація була прийнята в грудні 2021 року до початку широкомасштабної агресії рф проти України, визнано його непереконливим, оскільки агресія рф розпочалась ще у 2014 році (а. с. 95 т. 1).

Постійною комісією констатовано, що академічна співпраця на восьмому році війни з країною-агресором викладача ННІ права, професора ОСОБА_1 , зокрема її публікаційна активність, суперечить загальноприйнятим нормам і правилам та спрямована на порушення моральних устоїв і цінностей української академічної спільноти, що закріплено у чинному законодавстві України: ч. 1 ст. 6, ст. 54 Закону України «Про освіту», п. 1-1 ст. 3, п. 5 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту». Публікація суперечить прийнятим нормам і правилам, які визначені внутрішньою нормативною базою Київського національного університету імені Тараса Шевченка: ухвала Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про публікування наукових статей у виданнях Російської Федерації» від 14 січня 2021 року; звернення Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка щодо засудження воєнних злочинів російських окупаційних військ, вчинених проти мирного населення України, та щодо підтримки українських наукових установ та закладів освіти, що зазнали руйнації у ході воєнної агресії чи опинилися під окупацією російських військ «Про розірвання в односторонньому порядку існуючих угод про співробітництво (усіх форм, видів та їх додатків) з російськими та білоруськими закладами вищої освіти» від 11 квітня 2022 року; п. 4.1 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 22 листопада 2022 року «Про формування особливості шляхом патріотичного, правового, … виховання, утвердження в учасників освітнього процесу моральних цінностей, соціальної активності, громадянської позиції та відповідальності». Публікація грубо порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка: дбати про особисту та університетську репутацію (п. 3.1), нести моральну відповідальність за вибір тем, методів дослідження, за перебіг дослідницької роботи та за її результати (п. 3.1), дбати про патріотичне, правове, екологічне та культурно-естетичне виховання студентів (п. 3.1), визнавати пріоритетність роботи в Університеті перед іншими видами фахової діяльності поза межами Університету (п. 3.1), члени університетської спільноти повинні бути патріотами Університету, обстоювати його честь і гідність, підтримувати та примножувати його традиції (п. 3.5). Таким чином, участь у колективній монографії, опублікованій у рф, можна розцінювати як аморальний вчинок, який дискредитує образ викладача і вихователя Київського національного університету імені Тараса Шевченка, та знецінює військові подвиги працівників та випускників Університету, які здобуваються ціною власного життя та здоров`я. Афіліація з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, зазначена в публікації професора ОСОБА_1 , надає особливої шкоди репутації Університету, що підтверджує справедливе обурення колективу ННІ права й університетської спільноти в цілому, та суперечить змісту функції науково-педагогічного працівника Університету. До 2023 року професор ОСОБА_1 не вжила жодних заходів, щоб запобігти її публікації, чи відкликати свою статтю. Рекомендовано: визнати публікацію статті в колективній монографії, опублікованій у рф, такою, що грубо порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням законів України «Про освіту», «Про вищу освіту»; вважати вчинок професора ОСОБА_1 , яка є викладачем і згідно закону має виконувати виховну функцію та бути патріотом України, аморальним проступком, який спричинив справедливе обурення і широкий суспільний резонанс, що шкодить як репутації колективу ННІ права, Університету в цілому, так і академічній спільноті України, зокрема в умовах розв`язаної повномасштабної війни рф проти нашої держави; просити голову Вченої ради Університету скликати позачергове засідання Вченої ради для прийняття відповідного рішення в зв`язку з репутаційними ризиками для Університету, пов`язаними з публікацією ОСОБА_1 у виданні рф.

10 квітня 2023 року відбулося засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка в режимі online, на якому заслухано питання про публікацію статті ОСОБА_1 в колективній монографії, виданій у рф. Ухвалено вважати публікацію статті такою, що суперечить національним інтересам України, посягає на державні цінності, особливо в умовах військової агресії рф проти України, а відтак порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту». Визнано вчинок професора ОСОБА_1 , яка є викладачем і згідно із законодавством виконує виховну функцію, аморальним проступком, що є несумісним із продовженням роботи на науково-педагогічній посаді (а. с. 103 - 104 т. 1).

17 квітня 2023 року в.о. ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до в.о. голови профспілки щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (а. с. 105 - 106 т. 1).

Листом від 20 квітня 2023 року в.о. голови профкому повідомлено, що ОСОБА_1 до профспілкових органів ППО КНУ не обиралась (а. с. 107 т. 1).

Згідно наказу ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 26 квітня 2023 року № 08-1135-04 «З особового складу про звільнення» зазначено наступне: у видавництві « Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской академии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации » м. Москва, рф у 2022 році опубліковано розділ в колективній монографії «Правовые институты России и Франции» (назва розділу «Позитивизм в праве и верховенство права в судопроизводстве по гражданским делам») за співавторством професорки кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Публікація підписана до друку 27 липня 2022 року - на 9 році війни росії проти України і після широкомасштабного її вторгнення. Такий вчинок професорки ОСОБА_1 порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», а вчинок професорки ОСОБА_1 , яка є викладачкою та згідно з законодавством виконує виховну функцію - аморальним, що несумісне із продовженням роботи на науково-педагогічній посаді. На підставі витягу з протоколу № 3 засідання Вченої ради навчально-наукового інституту права від 26 вересня 2022 року, протоколу № 17 засідання Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 21 березня 2023 року, витягу з протоколу № 10 засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 10 квітня 2023 року - ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права, звільнено 03 травня 2023 року за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, п. 3 ст. 41 КЗпП України (а. с. 8 т. 1).

Згідно довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 16 серпня 2023 року № 513, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1612,27 грн. (а. с. 187 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме звернення Громадської організації «Червоний Губер» від 15 березня 2023 року, лист Міністерства освіти і науки України до Університету від 28 березня 2023 року № 7/148-23 та від 05 травня 2023 року № 7/221-23, які відповідач просив долучити до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03 квітня 2024 року представник відповідача підтримав заявлене ним клопотання про долучення нових доказів, представник позивача проти задоволення даного клопотання не заперечувала, в зв`язку з чим апеляційний суд з метою повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, прийшов до висновку про приєднання наданих відповідачем доказів до матеріалів справи та надання їм оцінки.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за згаданою підставою, належать учасники освітнього процесу, зазначені у статті 52 Закону України «Про освіту», а саме: педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники; фізичні особи, які провадять освітню діяльність; інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу у порядку, що встановлюється закладом освіти.

Отже, позивач у цій справі належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.

Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, отже суду, як правозастосовному органу, надана можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком.

Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, яке суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.

Аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про освіту» засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є: виховання патріотизму, поваги до культурних цінностей Українського народу, його історико-культурного надбання і традицій.

Згідно п. 1-1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про вищу освіту» державна політика у сфері вищої освіти ґрунтується на принципах сприяння утвердженню української національної та громадянської ідентичності, вихованню патріотизму, формуванню оборонної свідомості.

За змістом частини другої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані: настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 30 січня 2018 року у справі № 713/265/15-ц (провадження № 61-135св17), від 16 травня 2018 року у справі № 1519/2-667/11 (провадження № 61-13895св18), від 07 травня 2018 року у справі № 243/8522/17 (провадження № 61-13316св18).

Морально-духовне становлення дітей, учнівської молоді, їх підготовка до активної, творчої, соціально значущої, сповненої особистісного сенсу життєдіяльності є найважливішими складовими розвитку суспільства та держави.

Особи, трудовим обов`язком яких є виховання, повинні бути не тільки висококваліфікованими спеціалістами, а й людьми високої духовності та моральних переконань.

Особистий приклад викладача, його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні впливу на молодь, становлять ту виховну силу, яку не можна замінити підручниками.

Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно дивитися за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/47/18).

Підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників.

Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України.

Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи.

Законодавець не визначив критеріїв межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, отже суд зобов`язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 560/893/17 (провадження № 61-48706св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 351/2141/16 (провадження № 61-31226св18), від 31 липня 2019 року у справі № 243/5802/16-ц (провадження № 61-24254св18), від 05 вересня 2019 року у справі № 697/2520/18 (провадження № 61-8551св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/47/18 (провадження № 61-44378св18).

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 327/514/18 (провадження № 61-4560св20) зазначено, що звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведене лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Тобто факт вчинення працівником аморального проступку повинен бути документально підтверджений службовим розслідуванням, проведеним на підставі службової записки безпосереднього керівника працівника, скарги учнів, повідомлення правоохоронних органів тощо. Працівник повинен дати письмове пояснення того, що сталося. Висновки, засновані на результатах розслідування (інших аналогічних документах), повинні переконливо вказувати на несумісність скоєння працівником аморального проступку з продовженням роботи.

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 КЗпП України слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2018 року в справі № 346/261/16-ц, від 27 червня 2022 року в справі № 359/11572/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 458/394/22.

Розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції врахував, що війна рф проти України триває з 2014 року, 24 лютого 2022 року відбулось і триває донині повномасштабне вторгнення рф на територію України, а також, що постановою КМ України від 24 березня 2022 року №355 денонсовано Угоду між Урядом України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі культури, науки і освіти, вчинену у м. Москві 26 липня 1995 року; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчинену у м. Москві 26 травня 2000 року; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі атестації наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації, вчинену у м. Харкові 21 червня 2002 року.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 07 грудня 2021 року авторами статті, зокрема ОСОБА_1 , було направлено електронний лист на електронну пошту , у вкладеннях до якого містилась стаття під назвою «Позитивизм в праве и верховенство права в судопроизводстве по гражданским делам», докази щодо цього було оглянуто судом за їх місцезнаходженням, про що складено протокол (а. с. 199 - 225 т. 1).

Також суд встановив, що про публікацію цієї статті стало відомо в Україні у вересні 2022 року, після чого розпочато процедуру оцінки діяння ОСОБА_1 , за наслідками якої відповідачем прийнято рішення про її звільнення. Саме публікація цієї статті, на думку відповідача, яка була висловлена у засіданнях вченої ради Інституту, Етичної ради, Вченої ради університету та у оспорюваному наказі, є аморальним проступком викладача - професора ОСОБА_1 , за що її було звільнено.

Судом першої інстанції надано правильної правової оцінки доводам відповідача щодо можливості відкликання ОСОБА_1 цієї статті з друку, в яких не обґрунтовано, якими саме нормативно-правовими документами передбачено саме такий порядок дій осіб, які в період до 24 березня 2022 року, тобто до денонсації відносин між державами у сфері науки, направили на опублікування наукові роботи до друку.

Апеляційний суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції, що жодним нормативно-правовим документом в Україні до 24 березня 2022 року не було заборонено науковцям/викладачам публікувати свої наукові роботи у виданнях рф, як і жодним нормативно-правовим документом не передбачено, що після початку повномасштабного вторгнення рф до України ці особи мають вживати дій щодо припинення попередньо розпочатих проектів взагалі, а також того у який спосіб це має бути зроблено, з зазначенням наслідків щодо невчинення таких дій.

Суд першої інстанції правомірно вказав, що розцінюючи публікацію цієї статті як аморальний проступок, що призвів до звільнення позивача, відповідач у оспорюваному наказі не аргументував такий висновок положеннями чинного законодавства, Етичного кодексу університетської спільноти, Статуту Університету, і що аналіз цих документів також не дає змоги дійти висновку, які саме їх положення порушено позивачем.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, враховуючи наступне.

Згідно п. 4.1 статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 22 лютого 2017 року № 280, одним з головних завдань Університету є формування особистості шляхом патріотичного, правового, екологічного виховання, утвердження в учасників освітнього процесу моральних цінностей, соціальної активності, громадянської позиції і відповідальності, здорового способу життя, уміння вільно мислити та самоорганізовуватися в сучасних умовах (а. с. 111 - 115 т. 1).

Згідно п. 3.1 Етичного кодексу університетської спільноти, ухваленого на Конференції трудового колективу Київського національного університету імені Тараса Шевченка 27 грудня 2017 року, професорсько-викладацький склад, наукові працівники та докторанти повинні дотримуватися етичних норм діяльності. Як викладачі: дбати про патріотичне, правове, екологічне та культурно-естетичне виховання студентів, визнавати пріоритетність роботи в Університеті перед іншими видами фахової діяльності поза межами Університету; як науковці: дбати про особисту та університетську наукову репутацію, нести моральну відповідальність за вибір тем, методів дослідження, за перебіг дослідницької роботи та за її результати. Члени Університетської спільноти повинні бути патріотами Університету, обстоювати його честь і гідність, підтримувати та примножувати його традиції (а. с. 116 - 128 т. 1).

Згідно п. 5.2, 5.3 Етичного кодексу, у випадку грубого порушення етичних принципів чи норм, зафіксованих у Кодексі, керівник відповідного підрозділу уповноважений ініціювати розгляд справи на Комісії з етики. Висновки Комісії з етики мають рекомендаційний характер, і керівництво університету чи його підрозділу може брати їх до уваги, ухвалюючи рішення щодо порушника Етичного кодексу.

Разом із тим, сам по собі факт направлення ОСОБА_1 07 грудня 2021 року матеріалів для видання монографії на опублікування, який було підписано до друку 27 липня 2022 року, з огляду на встановлені судом обставини, що лише 24 березня 2022 року постановою КМ України № 355 денонсовано Угоду між Урядом України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі культури, науки і освіти, вчинену у м. Москві 26 липня 1995 року; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчинену у м. Москві 26 травня 2000 року; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі атестації наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації, вчинену у м. Харкові 21 червня 2002 року, - не суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, не порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і не суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 03 квітня 2024 року представник відповідача пояснив, що аморальним проступком слід вважати бездіяльність позивача, яка полягала у невідкликанні публікації після повномасштабного вторгнення рф 24 лютого 2022 року.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи позивача, що вона припинила спілкування з російськими вченими з початку відкритої збройної агресії рф, а тому ніяк не могла зупинити публікацію статті, яка направлялася нею для публікації у міжнародному французькому виданні, але проти її волі матеріал був використаний ворогом з метою ведення інформаційної війни проти України та її науковців.

При цьому відповідачем жодним чином не спростовано доводи позивача, що стаття була направлена позивачем для її публікації саме в міжнародному французькому виданні, а не в рф, а особа, якій було направлено статтю, самостійно розпорядилася нею на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги, що позивач як автор статті могла домовитися з видавництвом про скасування публікації, відхиляються апеляційним судом як нічим не підтверджені припущення.

Апеляційний суд враховує, що 14 січня 2021 року Вченою радою Київського національного університету імені Тараса Шевченка проведено засідання, оформлене протоколом № 8, на якому заслухано питання про публікування наукових статей у виданнях рф (а. с. 151 - 153 т. 1, надано відповідачем разом із запереченням відповіді на відзив). Ухвалено не враховувати для отримання наукових ступенів і вчених звань наукові праці, опубліковані у часописах рф, зважаючи на те, що передача наукових видань для поширення у часописах рф є порушенням законодавства України та суперечить позиції міжнародної спільноти щодо засудження окупації Кримського півострова та окремих районів Донецької та Луганської областей. Вченим радам інститутів/факультетів, спеціалізованим вченим радам приписано враховувати норми чинного законодавства при прийнятті до розгляду документів на здобуття вчених звань і наукових ступенів та ретельніше ставитися до оформлення відповідних документів. Рекомендовано вченим радам факультетів/інститутів, конференціям трудових колективів зосередити увагу на важливості дотримання відповідного рішення.

Разом із тим, будь-яких рішень щодо аморальності публікування наукових статей у виданнях рф, несумісності такого публікування з продовженням викладацької роботи та наслідків відповідного вчинку для педагогічних, науково-педагогічних та наукових працівників у вигляді звільнення з посади на вказаному засіданні Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка не приймалось.

Апеляційний суд також враховує, що на а. с. 14 т. 1 знаходиться копія матеріалів, розташованих за посиланням на сайті Київського національного університету імені Тараса Шевченка http://www.univ.kiev.ua/ua/news/12137«Засідання вченої ради: підсумки 14 березня 2022 року» про позбавлення ОСОБА_9 (ректор МДУ ім. М.Ломоносова) та ОСОБА_8 звань почесних докторів Київського національного університету імені Тараса Шевченка, на а. с. 18 - 21 т. 1 знаходиться перелік почесних докторів Київського національного університету імені Тараса Шевченка, опублікований на сайті http://www.univ.kiev.ua/ua/geninf/hdoc, серед яких наявні академіки російської академії наук.

В зв`язку з вищевикладеним, враховуючи наявність зазначених осіб в переліку почесних докторів Київського національного університету імені Тараса Шевченка станом на час розгляду справи, враховуючи відсутність врегулювання внутрішніми нормативними актами Університету недопустимості публікування наукових статей у виданнях рф, з огляду на те, що інші аспекти такого публікування безпосередньо розглядались Вченою радою Київського національного університету імені Тараса Шевченка, апеляційним судом оцінюються критично та відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що вчинок позивача провокує думку в українському суспільстві про співпрацю Університету з країною-агресором, що неабияк шкодить репутації Університету та дискредитує його в очах суспільства, і що всупереч твердженню суду першої інстанції про ненадання доказів про шкоду репутації Університету не може бути доведено якимось конкретним доказом, а також, що війна та спільне національне горе внесли корективи в суспільний порядок дещо швидше, ніж законодавчий орган.

Судом першої інстанції, з огляду на правові висновки Верховного Суду в постановах від 20 серпня 2018 року в справі № 346/261/16-ц, від 27 червня 2022 року в справі № 359/11572/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 458/394/22, правильно враховано, що відповідач не надав будь-яких доказів щодо того, яким чином відбувалась трудова діяльність позивача щодо навчання студентів у період після публікації статті і до моменту звільнення, чи допускала вона собі будь-які дії чи висловлювання, які б могли свідчить про неможливість подальшого продовження роботи, що має виховну функцію, виховання молоді у дусі патріотизму, любові до Батьківщини.

Апеляційний суд звертає також увагу на тривалий час, який минув з часу направлення ОСОБА_1 статті для опублікування в грудні 2021 року до моменту звільнення 03 травня 2023 року, та відсутність доказів вчинення нею в цей період інших дій, які би будь-яким чином дискредитували її як педагогічного працівника.

Судом першої інстанції звернуто увагу на те, що посилаючись на широкий розголос публікації в мережі інтернет, відповідачем в ході розгляду справи таких доказів не надано, при цьому представник відповідача посилалась на те, що не пам`ятає, де саме в мережі інтернет обговорювалась публікація статті, згадавши лише новину у телеграм-каналі «Червоний Губер», змісту якої, інформації щодо її поширення, коментарів та обсягу охоплення аудиторії, суду не надано.

Нові докази, надані відповідачем до апеляційної скарги, теж даних обставин не підтверджують.

Так, 15 березня 2023 року Громадська організація «Червоний Губер» направила звернення до Голови СБУ, Міністра освіти і науки України, мовного омбудсмена, в якому повідомляла, що 10 березня на Telegram-каналі «Червоний Губер» було оприлюднено інформацію про те, що викладачі Київського національного університету імені Тараса Шевченка та Державного торгівельно-економічного університету ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час повномасштабного вторгнення опублікували монографію в росії російською мовою. У монографії під назвою «Правовые институты России и Франции» ними зазначається, що в Україні продовжуються «тенденції до подальшої фетишизації» верховенства права. Також у публікації вказано, що вони почали писати текст у травні 2021 року «після Казанської трагедії». Отже, на кінець 2021 року стаття ще була в процесі, і була закінчена або вже під час повномасштабного вторгнення, або незадовго до нього. Також зазначається, що до друку ця монографія була направлена 27 липня 2022 року. В зв`язку з вищевикладеним, просили перевірити вищевикладені факти, дослідити зв`язок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з рф, розглянути питання негайного звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за провадження сумнівної наукової діяльності російською мовою на території держави-агресора; роз`яснити співробітникам закладів вищої освіти України неприпустимість провадження освітньої та наукової діяльності російською мовою та на території держави-агресора (а. с. 12 т. 2).

28 березня 2023 року та 05 травня 2023 року Міністерство освіти і науки України направляло запити про надання інформації до Київського національного університету імені Тараса Шевченка стосовно розгляду звернення Громадської організації «Червоний Губер» (а. с. 13 - 14 т. 2).

Разом із тим, дані докази не є беззаперечними доказами широкого розголосу публікації в мережі інтернет, оскільки не містять інформації щодо її поширення, коментарів та обсягу охоплення аудиторії.

Отже, в результаті всебічного та повного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність фактів, які беззаперечно підтверджують аморальність проступку позивача, та про відсутність доказів неможливості надалі продовжувати позивачу виконувати виховну функцію як педагогу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, зважаючи на те, що матеріали справи не містять прямих доказів вчинення позивачем аморального проступку, а відповідач всупереч ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав доказів на підтвердження вчинення позивачем винного діяння (аморального проступку), що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні цінності суспільства, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Доводи апеляційної скарги, що належної оцінки діям позивача відносно моральних цінностей сьогодення та запитів суспільства суд не надав, а натомість обґрунтував своє рішення формалізмами, які не впливають ані на оцінку суті вчинку позивача, ані на процедуру звільнення, що суд не дослідив основних аспектів, на яких має ґрунтуватися законне рішення в такій категорії справ, апеляційний суд відхиляє як неспроможні і такі, що зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, зважаючи на те, що оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що рішення вченої ради ННІ права не є рішенням про звільнення позивача, а лише відображенням думки трудового колективу, а також доводи апеляційної скарги про належне повідомлення ОСОБА_1 про проведення засідання Постійної комісії Вченої ради з питань етики, з огляду на те, що підставою для задоволення судом позову ОСОБА_1 було не порушення процедури службового розслідування її вчинку, а відсутність доказів вчинення аморального проступку взагалі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що з поведінки ОСОБА_1 та її пояснень, наданих як етичній комісії, так і викладених у позовній заяві, вбачається абсолютне не усвідомлення аморальності свого вчинку, його шкідливих наслідків та неприпустимості з огляду на реалії сьогодення, а її позиція не дає їй права на продовження роботи, що пов`язана з виконанням виховної функції та формуванням свідомості української молоді.

Доводи апеляційної скарги, що законодавство не визначає впливу розголосу про аморальний вчинок працівника на можливість чи процедуру його звільнення на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, правильних висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову не спростовують та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставне звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України, та як наслідок обґрунтовано визнав незаконним і скасував наказ про звільнення й поновив ОСОБА_1 на посаді.

Доводи апеляційної скарги, що рішення роботодавця звільнити працівника за аморальний проступок має ґрунтуватись на переконливих доказах дій чи висловлювань педагога, якими можуть бути покази очевидців таких діянь, скарги учнів та їхніх батьків, висновки комісії чи робочої групи щодо вивчення діяльності педагога, думку трудового колективу та суспільства, з посиланням відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 25 вересня 2019 року в справі № 461/14725/14-ц, від 29 лютого 2020 року в справі № 289/1605/18, від 09 червня 2021 року в справі № 138/1966/18 відхиляються апеляційним судом, оскільки рішення суду першої інстанції цим висновкам не суперечить.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про освіту», «Про вищу освіту», без конкретизації, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано чи не застосовано вказані норми матеріального права, не становлять самі по собі передбачену ЦПК України підставу для скасування судового рішення та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Дійшовши висновку про обґрунтованість вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, судом першої інстанції правомірно задоволено похідні вимоги її позову про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03 травня 2023 року по 24 жовтня 2023 року в розмірі 201 533,75 грн. (1612,27 грн. х 125 робочих днів) за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, на підставі наданої відповідачем довідки від 16 серпня 2023 року № 513 про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 1612,27 грн.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить аргументів проти висновків суду першої інстанції в даній частині.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.