ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 639/628/21

провадження № 22ц/818/1295/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», представник позивача Гура Я. В.,

відповідачка ОСОБА_1 , представниця відповідачки ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року в складі судді Марченка В.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року та споживачем послуг з теплопостачання, які надає підприємство. Внаслідок несплати послуг за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року у неї утворилася заборгованість, яка становить 99 988,32 грн.

Просив стягнути з відповідачки на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 99 988,32 грн, інфляційні втрати - 7 538,27 грн та суму трьох процентів річних -4411,46 грн, а також судовий збір 2 270,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 111 938,05 грн та витрати зі сплати судового збору 2 270,00 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вона не мала можливості надати докази, а саме акт огляду приміщення, яким підтверджується, що централізоване опалення на квартиру перекрито. Послуги позивачем їй фактично не надавались. Договір про надання послуг з теплопостачання не укладено. Вважала, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності не за її місцем проживання. Зазначила, що позивачем пропущено позовну давність.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи до суду не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка не виконувала належним чином свого обов`язку з оплати наданих їй послуг, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості та штрафних санкцій.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 18).

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 загальною площею 219,11 кв м на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року (а. с. 7).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, внаслідок несплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 утворилася заборгованість, яка за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року склала 99 988,32 грн. На суму боргу за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року нараховані інфляційні втрати у розмірі 7 538,27 грн та 3% річних в розмірі 4 411,46 грн (а. с. 4-5).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулювалося Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630, (далі - Правила) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з пунктів 24, 25 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення (пункт 26 Правил).

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Такі правові висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц,

Як встановлено судом Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року надавались відповідачці послуги з теплопостачання, які вона повинна оплатити.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачкою оплата послуг не здійснювалася, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 99 988,32 грн. На суму боргу за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року нараховані інфляційні втрати у розмірі 7 538,27 грн та 3% річних 4 411,46 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачкою до суду не надано.

Установивши, що відповідачка фактично отримувала житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконувала своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року у неї утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за вказаний період та штрафних санкцій підлягають задоволенню.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачці, матеріали справи не містять.

Наданий ОСОБА_1 акт (а. с. 76, 96) від 03 січня 2024 року, затверджений директором Виробничого кооперативу «Житлово-експлуатаційний кооператив «Комфорт-Новобуд», з якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у будівельному стані (від забудовника), встановлені прилади опалення та індивідуальний прилад обліку тепла, централізоване опалення на квартиру перекрито, розведення комунікацій по квартирі немає, не може бути взятий до уваги як доказ ненадання позивачем послуг з теплопостачання до зазначеної квартири, виходячи з наступного. Вказаний акт складено 03 січня 2024 року, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року по грудень 2020 року, тобто значно раніше. Відомостей щодо дати, коли саме було перекрито централізоване опалення до квартири відповідачки, та осіб, якими виконані такі дії, суду не надано. Також не надано доказів того, що Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» повідомлений про відключення теплопостачання до вказаної квартири, та що таке відключення здійснено у порядку, передбаченому законом, а не самовільно, адже самовільне відключення квартири від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 703/69/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 490/11619/15-ц, від 18 червня 2020 року у справі № 643/133/17, від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17, від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.

До того ж, як вбачається з акту, у квартирі встановлено індивідуальний прилад обліку тепла, однак ОСОБА_1 не надано доказів того, що вона передавала позивачу показання цього приладу обліку або зверталась до нього з приводу відключення централізованого опалення.

Крім того, вказаний акт складений значно пізніше ухвалення заочного рішення суду, та до суду першої інстанції був наданий лише після подання відповідачкою заяви про перегляд заочного рішення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вона не мала можливості надати докази, та заявити, що позивачем пропущено позовну давність, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Як вбачається із матеріалів справи, 20 квітня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи суд ухвалив заочне рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалась ОСОБА_1 на адресу місця її реєстрації. 12 квітня 2021 року до суду першої інстанції повернувся конверт із судовою повісткою на її ім`я про виклик на 20 квітня 2021 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 29-30).

Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі зазначення причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.

Такий висновок відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19, від 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17.

Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом першої інстанції вимог статті 128 ЦПК України та повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи.

За таких умов, підстав для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності немає.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд розглянув справу з порушенням правил підсудності не за її місцем реєстрації судова колегія відхиляє, оскільки предметом позову у цій справі є зобов`язання, які виникають з приводу надання послуг з теплопостачання до квартири, що надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за оплату таких послуг має пред`являтися за місцем знаходження майна, до якого вони постачались, за правилами виключної підсудності. Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 та 04 березня 2020 року у справі № 757/91/19-ц.

Посилання ОСОБА_1 на те, що договір про надання послуг з теплопостачання не укладено є безпідставними, оскільки сама по собі відсутність договору не звільняє її від оплати комунальних послуг, а доказів того, що ці послуги їй не надавались, як вже зазначалось вище, відповідачкою не надано.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.