Справа № 147/1438/23
Провадження № 2/147/38/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г. ,

із секретарем Прокопенко В. М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ГУ НП у Вінницькій області Господарець А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, в залі суду в смт Тростянець в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, -

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2023 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, ціна позову 120000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є потерпілим по кримінальному провадженні №20000044 від 05.07.2023 слідство по якому веде СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області.

Постановою дізнавача Слободянюка Є. 18.07.2023 за надуманими явно нездоровими висновками і мотивами кримінальне провадження було скоропоспішно протиправно закрито навіть без повідомлення позивача як потерпілого. Тільки 18.08.2023 перебуваючи у судовому засіданні за скаргою ОСОБА_1 про відвід дізнавача Слободянюка Є., від судді дізнався, що кримінальне провадження давно, ще 18.07.2023 закрито дізнавачем. Позивач був шокований почутим, адже абсолютно не провівши належних слідчих дій та далеко неповне дослідження обставин справи, в той же день, коли позивач перебував в СД відділення №2 і знайомився з кримінальним провадженням вказаної постанови абсолютно в справі не було і дізнавач про таку постанову не сказав ні слова. Постановою про закриття кримінального провадження позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані, який викликаний страхом осуду зі сторони рідних та знайомих, а також приниженні гідності та втратою авторитету серед односельчан та навіть проблемами з подальшим спілкуванням зі знайомими.

Вчинення позивачем скарги на постанову відповідача і звернення до суду змусило його переживати знову цілий шлейф переживань від сподівань подальшого справедливого процесуального рішення вже суду, він втратив спокій, врівноваженість, став вкрай збудженим та був позбавлений нормального сну. Навіть спілкування зі знайомими стало для позивача в такій напруженій обстановці вкрай важким, він змушений був багато часу приділяти кримінальній справі, порушився його звичайний спосіб життя.

Тростянецький районний суд скасував неправомірну постанову відповідача 1 Ухвалою від 23 серпня 2023 року справа №147/890/23. Наведені обставини та їх негативні наслідки для позивача, що викликані протиправною постановою про закриття кримінального провадження, вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесенні душевних страждань, нервової напруги, порушило звичайний спосіб та ритм життя та спричинило негативний вплив на репутацію позивача, викликало необхідність доведення своєї правоти та витраті додаткових зусиль, спрямованих на захист своїх прав та свобод. Навіть і на сьогодні, коли позивач згадує постанову, він щоразу вимушений з страхом та невпевненістю, зневірою в справедливе слідство дивлячись на нього, його бере розпач та зневіра в неупереджених діях слідчого апарату. Позивач зазначає, що його страждання через порушення його звичайного способу життя продовжуються, а тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках вимагає додаткових зусиль для відновлення попереднього стану через порушення звичного ритму життя.

Протиправність дій відповідача доведена скасуванням Тростянецьким районним судом його неправомірної постанови про закриття кримінального провадження, остання спричинила нанесення моральної шкоди, що підтверджує повну наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача.

Зважаючи на викладене, позивач змушений подати позовну заяву про відшкодування з відповідача 1 моральної шкоди в порядку компенсації за завдану позивачу його неправомірними, незаконними діями шкоду.

Позивач посилається на положення статтей 19, 55, 56 Конституції України, 15, 16, 23, 1174 ЦК України, ч. 1 ст. 4, ч. 4 ст. 28 ЦПК України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 2, 4, 5, 6, 12, 13, 14 Закону України №4652-VІ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування", та вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 120000 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 у справі № 147/1438/23 (провадження №2/147/376/23) визначено головуючого суддю Мудрак А.М.

Ухвалою судді від 23.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування. Постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України та встановлено строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив.

08 листопада 2023 року на адресу суду поштовим зв`язком відповідачем 1 - ГУНП у Вінницькій області подано відзив на позов. Відзив мотивовано тим, що: ГУ НП у Вінницькій області не визнає позовної заяви, вважає її безпідставною та необґрунтованою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де зазначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Позивач у позові не навів аргументованих доводів та не надав доказів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування фізичного чи психологічного впливу щодо нього в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000044, що вказувало б на спричинення йому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначає, що був змушений неодноразово оскаржувати рішення дізнавача, що посилило його моральні, психічні страждання і переживання. Водночас ВС у постанові від 31.07.2020 по справі №686/22133/18 дійшов висновку, що витрати власного часу та зусилля позивача на складення скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реакцією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Скасування судом постанови про закриття кримінального провадження з процесуальних підстав також не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Так у постанові ВС від 29.11.2019 по справі №462/6400/18 зроблено висновки, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав. Аналогічна позиція викладена в ухвалі ВС від 19.03.2020 у справі №336/5582/18, постанові ВС від 14.02.2020 у справі №757/20989/18, ухвалі ВС від 17.04.2020 у справі №227/4408/19, ухвалі ВС від 29.04.2020 у справі №227/5242/19.

21 листопада 2023 року на адресу суду від відповідача 2 - Державної казначейської служби України, яке надіслано поштовим зв`язком 16.11.2023, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву із зазначенням у ньому клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.11.2023 продовжено строк для подання відзиву на позов та прийнято відзив відповідача -2.

Державна казначейська служба України у відзиві зазначила, що не визнає позовні вимоги. Зазначає, що вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України шляхом стягнення з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн є лише формулюванням способу виконання рішення. Разом з тим, на думку відповідача позивач ніяким чином не обґрунтував наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

24.11.2023 постановлено ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Мудрак А.М. від розгляду цивільної справи №147/1438/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, а матеріали цивільної справи №147/1438/23 (провадження №2/147/376/23) передано в канцелярію Тростянецького районного суду Вінницької області для визначення іншого судді відповідно до ст. 33 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2023 у справі №147/1438/23 (провадження №2/147/376/23) визначено головуючого суддю Борейко О. Г.

Ухвалою судді від 28.11.2023 справу прийнято до свого провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 14.12.2023.

З урахуванням заяви представника відповідача 1 судове засідання відкладено на 26.12.2023.

У зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце судового засідання, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 15.01.2024.

В судовому засіданні позивач підтримав повністю заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, наголосив, що він не має на меті збагатитися, а вважає, що відповідальні особи мають понести матеріальну відповідальність за свої неправомірні рішення, тому погодиться на будь-яку суму відшкодування моральної шкоди, яку визначить суд.

Представник відповідача 1 ГУ НП у Вінницькій області у судовому засіданні відносно позову заперечувала, зазначила, що підстав для задоволення позову і відшкодування шкоди немає, а позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

В судове засідання представник відповідача ДКС України не з`явився, будучи повідомленим про час та місце судового розгляду, заяв та клопотань до суду не подавав.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом- моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що:

«шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Положення статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними та передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, зокрема, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Судом встановлено, що 23 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області у справі №147/890/23 (провадження №1-кс/147/276/23) задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову дізнавача СД відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області Слободянюка Євгенія Станіславовича від 18 липня 2023 року про закриття кримінального провадження №0000044 від 05.07.2023 та скасовано постанову дізнавача СД відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області від 18.07.2023 про закриття кримінального провадження №0000044 від 05.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, а матеріали провадження повернуто СД відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області для продовження проведення досудового розслідування (а.с. 8 11).

Зі змісту постанови дізнавача від 18.07.2023 випливає, що 04.07.2023 до відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області надійшла ухвала слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області №147/724/23 якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про порушення недоторканості приватного життя. Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР №0000044 від 05.07.2023 за ч. 1 ст. 182 КК України незаконне збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації про особу або незаконна зміна такої інформації.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування перебачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією учасників кримінального процесу і відповідно до ст. 7 КПК України, є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущених при його здійсненні.

За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Тобто, відновлення порушеного права позивача шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягнене наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 01 квітня 2020 року у справі №641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі №641/7984/17 (провадження № 61-36602св18).

Разом з цим, реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом та у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі №227/3052/19 зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою».

Крім того, оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

ЦПК України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства під час розгляду цієї справи, фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними.

На підставі викладеного, рішенням суду від 23.08.2023 не встановлено протиправної бездіяльності посадових осіб СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області.

Таким чином, постановлення слідчим суддею Тростянецького районного суду Вінницької області 23.08.2023 ухвали у справі №147/890/23, якою задоволено скаргу позивача ОСОБА_1 та скасовано постанову дізнавача СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області від 18.07.2023 про закриття кримінального провадження №0000044 від 05.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, свідчить про те, що позивачем у цій справі реалізовано механізм судового контролю правомірності діяльності правоохоронних органів у тому числі щодо забезпечення прав та законних інтересів позивача, який є потерпілим у кримінальному провадженні №0000044 від 05.07.2023.

Приписами статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», із змінами, внесеними згідно із Законом № 4652-VI від 13.04.2012, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян ;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Разом з тим, положеннями статті 2 зазначеного Закону у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Аналіз наведених норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає право дійти висновку, що статтею 1 визначено коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, а статтею 2 передбачені підстави для такого відшкодування, що спростовує доводи позивача, стосовно чіткої вимоги закону про відшкодування шкоди йому як потерпілому у кримінальному провадженні у зв`язку із постановленням ухвали про скасування постанови про закриття кримінального провадження.

Як зазначалось вище, правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та СД відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, врегульовані кримінальним процесуальним законодавством.

У рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001 зазначено, що кримінальне судочинство визначено як врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Пунктом 4.2 зазначеного рішення передбачено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності та не може бути предметом оскарження в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, сам факт звернення позивача з заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями слідчого чи прокурора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно із п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, у спірних правовідносинах посадові особи СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення статті 1174 ЦК України не підлягають застосуванню.

Аналогічну позицію викладено в постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №638/9055/15, від 31.10.2018 у справі №646/5224/17, від 10.10.2018 у справі №640/3837/17, від 04.07.2018 у справах №641/2328/17, №638/14260/16, від 13.03.2019 у справі №638/12193/16, від 11.09.2019 у справі №336/5519/18.

Як встановлено судом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що постановою про закриття кримінального провадження, яку було скасовано слідчим суддею Тростянецького районного суду Вінницької області, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані, який викликаний страхом осуду зі сторони рідних та знайомих, а також приниженні гідності та втратою авторитету серед односельчан та навіть проблемами з подальшим спілкуванням зі знайомими. Зазначені обставини, на думку позивача, викликають у нього моральні страждання, зокрема, порушення його прав.

Однак, такі твердження позивача про наявність у нього моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України.

Так, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З положень ст. 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справ.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Предметом доказування у вказаній справі є протиправність дій або бездіяльності відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями останніх та спричиненням, зокрема, моральної шкоди позивачу, і відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Водночас в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів та спричиненням моральної шкоди.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Варто зазначити, що твердження позивача про те, що незаконність та протиправність дій відповідача 1 відносно нього доведена, що підтверджується постановою Гайсинської окружної прокуратури від 13.07.2023 про скасування його постанови про закриття кримінального провадження, є голослівним та нічим не доведеним.

Оцінюючи доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку він посилається. Сам факт закриття кримінального провадження в справі за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення, подальше його скасування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Позивач належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, протиправності дій чи бездіяльності відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надав. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних позивачем у позові про спричинення йому моральних страждань саме рішенням, діями (бездіяльністю) дізнавача СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області та саме в такому розмірі. Так, суд вважає, що дізнавач здійснював повноваження відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, ст.307 КПК України слідчий суддя не уповноважений у порядку судового контролю визнавати рішення чи бездіяльність слідчого, прокурора незаконними або протиправними. Такі ухвали підтверджують лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством.

Будь-якими процесуальними документами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не встановлено недобросовісне виконання такими особами своїх обов`язків, про що вказує в своїй позовній заяві позивач. На даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, розташованого у смт Тростянець. Не доведено даної обставини і у суді. Після скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження від 18 липня 2023 року, матеріали кримінального провадження повернуті СД відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області для продовження проведення досудового розслідування.

Суд вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів того, що йому завдано моральної шкоди працівниками СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, розташованого у смт Тростянець, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 120000 грн відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» ОСОБА_1 від сплати судового збору під час розгляду страви звільнений, а тому з урахуванням положень ст.141 ЦПК України судові витрати потрібно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 81, 83, 141, 259, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, відмовити.

Судові витрати покласти на державу.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, код ЄДРПОУ - 40108672, адреса місцезнаходження: вулиця Театральна, 10, місто Вінниця, 21050;

відповідач 2 - Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ -37567646, адреса місцезнаходження: 01601, вулиця Бастіонна, 6, місто Київ, 01061.

Повний текст рішення складено 18 січня 2024 року.

Суддя О. Г. Борейко