Справа № 442/2637/23 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/3248/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Cалата Я.І.,

З участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Солдаткіна О.С., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Опаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові цивільну справу №442/2637/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ,- про стягнення коштів за борговою розпискою

в с т а н о в и в :

08 квітня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09 листопада 2019 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 09 листопада 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Разом з тим, відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання та у зазначений термін грошей не повернув.

Враховуючи наведене, просив стягнути з відповідача борг в сумі 7503 доларів США, з яких 7000 доларів США - тіло позики, 503 доларів США - 3% річних, судові витрати, в тому числі витрати на професійну правову допомогу в сумі 7600 грн.

Рішенням Дрогобицького районного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7503 (сім тисяч п`ятсот три) долари США боргу за договором позики від 09 листопада 2019 року, з яких: 7000 (сім тисяч) доларів США основного боргу та 503 (п`ятсот три) долари США - 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2743,74 грн (дві тисячі сімсот сорок три гривні 74 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7600 (сім тисяч шістсот) грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним. Стверджує, що усі зобов`язання перед позивачем він виконав, а наявність боргової розписки від 09 листопада 2019 року у позивача не може свідчити про невиконання ним зобов`язань, за наявності нової розписки від 10 січня 2023 року.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача-адвокат Солдаткін О.С. подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вважає рішення суду законним,а апеляційну скаргу безпідставною. Стверджує, що боргові зобов`язання в розмірі 7000 доларів США відповідно до розписки від 09.11.2019 року відповідачем не виконані про що свідчить наявність боргової розписки у позивача. Щодо розписки від 10 січня 2023 року, зазначає, що відповідач склав таку в односторонньому порядку з метою ухилитись від виконання боргових зобов`язань за реальною розпискою від 09.11.2019 року. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у позовній заяві, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено такі обставини.

09 листопада 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 7000 доларів США,які зобов`язався повернути в строк не пізніше 09 листопада 2020 року (а.с.29).

Звертаючись з цим позовом, позивач стверджує, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, зокрема не повернув у встановлений строк зазначену суму коштів, тому крім основного боргу просить стягнути 3 проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Щодо існування розписки від 10.01.2023 на яку посилається відповідач, суд зазначив, що заначені доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем не надано доказів про повернення позивачу грошових коштів на виконання укладеного 09.11.2019 договору позики, як це зазначено в розписці від 10.01.2023. Оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання, він зобов`язаний сплатити 3 проценти річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України).

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно врахував вимоги ст. 545 ЦК України, якою визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначена норма закону передбачає презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку(такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17) .

Судом першої інстанції у відповідності до вимог цієї норми закону обгрунтовано зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Посилання відповідача на наявність складеної ним (боржником) нової розписки від 10 січня 2023 року є безпідставним, оскільки аналіз ст.545 ЦК України вказує на те, що у разі повернення боргу саме кредитор має видати розписку про одержання від боржника коштів на виконання зобов`язань або повернути розписку боржнику.

Відтак, доводи відповідача про те, що ним повернуто борг за розпискою від 09.11.2019 року є голослівними.

Надана ним розписка від 10.11.2023 року не є належним доказом, яка підтверджує повернення коштів за договором позики від 09.11.2019 року.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порушення зазначених вимог процесуального закону, відповідачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про повернення боргу за розпискою від 09.11.2019 року.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в частині стягнення суми позики.

Аргументів щодо незаконності рішення в частині стягнення 3 процентів річних та витрат на правничу допомогу апеляційна скарга не містить, а тому суд апеляційної інстанції не має обов`язку наводити мотиви щодо законності рішення в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвилив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний тест постанови складений 28 березня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк