УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 465/7067/22

провадження № 61-18476ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоперська компанія «Моя країна» про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДК «Моя країна» про стягнення пені на суму 10 162 830,00 грн.

Рішенням від 25 травня 2023 року Франківський районний суд м. Львова позовні вимоги задовольнив. Стягнув з ТОВ «ДК «Моя країна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 10 162 830,00 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постановою від 09 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року змінив, стягнувши з ТОВ «ДК «Моя країна» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 30 000,00 грн та вирішив питання про розподіл судових витрат.

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у вказаній вище справі, в якій просить суд скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у справі № 727/9352/17, отже підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Спірні правовідносини утворилися внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, оскільки відповідач не ввів у експлуатацію та не передав у встановлений у договорі строк позивачу об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим позивач просив суд стягнути на його користь неустойку.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

За характером ці правовідносини подібні до положень статті 875 ЦК України (договір будівельного підряду). Правовідносини між будівельною компанією (виробником) ТОВ «Девелоперська компанія «Моя країна», одним з видів діяльності якого є будівництво житлових і нежитлових будівель, і позивачем, як споживачем (замовником), слід кваліфікувати у цій справі, як угоду про послугу - будівництво житла.

Таким чином, сфера дії Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на спірні договірні правовідносини, а отже у разі невиконання зобов`язання стороною, яка зобов`язалася надати послугу чи продати товар, у передбачений договором строк покладених на неї обов`язків настають наслідки, передбачені, зокрема, частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ТОВ «Девелоперська компанія «Моя країна» 27 червня 2019 року уклали договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № МК108/13/13/51-МП.

За цим договором Продавець (відповідач у справі) зобов`язується передати у власність Покупця (позивача по справі), а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на житлове приміщення - квартируз характеристиками, зазначеними в п. 2.1 Договору в житловому будинку АДРЕСА_1 та оплатити ціну таких майнових прав в порядку та на умовах визначених цим Договором.

Згідно з п. 1.2 предметом Договору є майнові права на квартиру, які після набуття Покупцем їх у власність реалізовуються шляхом набуття права власності (володіння, користування та розпорядження) на нерухоме майно після прийняття об`єкта в експлуатацію та оформлення за Покупцем відповідних правовстановлюючих документів (державної реєстрації права власності).

Відповідно до п. 1.3 цього Договору майнові права на нерухоме майно передаються Покупцю Продавцем шляхом підписання Акта приймання-передачі нерухомого майна, який підписується сторонами протягом 90 календарних днів від дати прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва у день, визначений Продавцем та за умови повної оплати Покупцем ціни майнових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2.2 цього Договору визначено, що датою планового закінчення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію є 31 березня 2021 року.

Пунктом 3.1 Договору передбачено ціну майнових прав на нерухоме майно, що становить 50 246,22 дол. США за обмінним курсом на день здійснення платежу, обчисленим згідно з нормами п. 3.6 Договору, що на дату укладення Договору купівлі-продажу майнових прав деривативу складає 1 316 000, 00 грн.

Крім цього, судом встановлено, що сторонами 16 квітня 2020 року було укладено Додаткову угоду №2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № МК108/13/13/51-МП від 27 червня 2019 року, якою було змінено графік здійснення чергових платежів за Договором.

Також суди встановили, що сторонами 26 січня 2021 року було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № МК108/13/13/51-МП від 27 червня 2019 року, якою було змінено планову дату закінчення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію на 31 березня 2022 року, а також змінено порядок здійснення чергових платежів.

Також суди встановили факт повної оплати вартості майнових прав у розмірі 50 246,56 дол. США за спірним договором на підставі акта-взаєморозрахунку та факт невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку з прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомості до 31 березня 2022 року відповідно до договору.

Судами не встановлено, що відповідач повідомляв позивача про наявність непереборних обставин, які перешкоджали виконати зобов`язання у строк.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для нарахування та стягнення пені з відповідача - порушника умов зобов`язання, на користь позивача відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 04 лютого 2021 року № 607/1579/19.

Позивач, оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, оскільки не погоджується з розміром пені, який визначив суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи та за умови, що вартість майнових прав на об`єкт нерухомості за договором становила 50 246, 56 дол. США, що станом на час укладення договору було еквівалентно 1 316 000, 00 грн, стягнув з відповідача пеню за період тривалістю 250 днів, починаючи з 01 квітня 2022 року, у розмірі 10 162 830,00 грн, тобто у значно більшому, ніж вартість майнових прав на об`єкт нерухомого майна.

Водночас, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду справи вважав за можливе зменшити пеню до 30 000,00 грн.

Так в ході судового розгляду суд апеляційної інстанції встановив, що будівництво будинку розпочалося у 2019 році. Проте, події 2020-2021 років в період пандемії та оголошення карантину на території України в зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також початок відкритої збройної агресії росії проти України суд визнав тими обставинами, які суттєво вплинули на ефективність діяльності відповідача. Також суд встановив, що будівництво, незважаючи на гостру нестачу кваліфікованих працівників, продовжується.

За таких обставин суд дійшов висновку про зменшення розміру пені з невиконання відповідачем зобов`язання у встановлений договором строк, до 30 000,00 грн.

У постанові від 23 березня 2021 року у справі № 921/580/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах. Так Верховний Суд вказав на те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. За таких обставин суди повинні:

1) з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків;

2) об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з: інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язань; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення у виконанні зобов`язання; невідповідності розміру пені наслідкам порушення; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки); майнового стану сторін.

Верховний Суд зауважив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Таким чином, оскаржуване судове рішення не суперечить вищевказаному висновку Верховного Суду, що спростовує доводи касаційної скарги про незаконність зменшення розміру неустойки судом.

Одним з ключових доводів касаційної скарги є також те, що на переконання заявника суд мав зменшити розмір неустойки до вартості майнових прав на нерухоме майно, зокрема як це було зроблено у справі № 727/9352/17, на правовий висновок Верховного Суду у якій посилався заявник в касаційній скарзі.

Проте, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки визначення розміру неустойки за умови її зменшення перебуває в площині дискреційних повноважень суду з огляду на конкретні обставини справи, які викликали потребу у зменшенні неустойки відповідно до приписів частини третьої статті 551 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) виснувала, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) зазначено, що у разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий висновок зробили Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просив відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) щодо застосування в подібних правовідносинах частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.24) і від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 85).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24)) та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).

Крім того, суд нагадує про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених вище постановах, натомість суд касаційної інстанції неуповноважений надавати власну оцінку обставинам справи, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, та на підставі цього вдаватися до зміни розміру неустойки.

Отже, доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права та суб`єктивної оцінки обставин справи, що були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

Касаційний суд звертає увагу, що правило заборони повороту до гіршого означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, висновок суду апеляційної інстанції не суперечить чинним правовим висновкам Верховного Суду, а отже у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоперська компанія «Моя країна» про стягнення пені.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров