Справа № 465/8423/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/3784/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Псярук О.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 .

В обгрунтування заяви покликається на те, що з 2013 року у її квартирі АДРЕСА_1 проживає її син, ОСОБА_1 . Стверджує, що за час спільного проживання з ним тривалий час страждає від психологічного та фізичного насильства, він ображає її нецензурними словами, знущається над нею, завдає побої, плює в обличчя, обмежує її в доступі до речей та можливості пересуватися по квартирі. Зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення щодо неї адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 173-2 КУпАП, а 19 жовтня 2023 року щодо нього вжито обмежувальний припис, крім того вона звернулася з позовом про виселення його з квартири без надання іншого житлового приміщення. Вказує, що систематичне психологічне та фізичне насильство, що вчиняється кривдником відносно неї, свідчить про наявність ризиків повторного вчинення насильства через існуючі конфлікти та наявність судової справи про виселення його з квартири. З наведених підстав просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на шість місяців, яким визначити наступні обмеження:

-заборонити кривднику перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання (перебування) та інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року заяву ОСОБА_3 про видачу обмежувального частково задоволено.

Видно обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на нього на строк 3 місяці такі обов`язки:

- заборонено ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувати в місці спільного проживання(перебування) з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань менше ніж 300 м. до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи про видачу обмежувального припису - віднесено на рахунок держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що починаючи з 2017 року з метою позбавлення його права на проживання та виселення з квартири ОСОБА_3 провокує сварки, скандали, викликає працівників поліції, яким подає заяви про неіснуюче насильство у виді образ та принижень. На думку апелянта, психологічне насильство в частині висловлювання словесних образ, нецензурної лайки буде мати місце тоді, коли такі висловлювання спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Заявником не підтверджено вчинення ним насильства щодо заявника, а складені на нього протоколи про адміністративні правопорушення, не відповідають дійсності, оскільки є сфальсифікованими. Вказує, що заявниця уже намагалася позбавити його права на проживання у квартирі, звернувшись до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою та про виселення, однак у задоволенні позовних вимог було відмовлено, відтак судами, в тому числі і постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 465/4992/17, встановлено безпідставність її позовних вимог.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із доведеності факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_3 , а саме, психологічного та фізичного насильства, врахував високу вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо ОСОБА_3 , вважаючи, що такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, постраждалих від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до ст. 3502 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана, в тому числі, особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

За змістом ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

В пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів, визначаються КК України та КПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 347327753 від 20.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Франківського районного суду м.Львова від 06 вересня 2017 року у справі №465/4018/17 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України та призначено йому покарання у вигляді 30 годин громадських робіт.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року у справі №465/742/19 адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 ч.1 КУпАП провадженням закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2019 року у справі №465/2953/19 адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2019 року у справі №465/1880/19 адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 ч.2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2019 року у справі №465/1865/19 адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 ч.2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2019 року у справі №465/2708/19 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2019 року у справі №465/3710/19 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення передбаченого ст.38 КУпАП.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року у справі №465/5020/19 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення передбаченого ст.38 КУпАП.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 14 вересня 2023 року у справі №465/4983/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк 7 (сім) діб.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року постанову судді Франківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року щодо ОСОБА_1 скасовано, справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису вбачається, що її сином ОСОБА_1 вчиняється щодо неї домашнє насильство у психологічній та фізичній формі, що полягає у застосуванні фізичного насильства, залякуванні, принижуванні та образами нецензурними словами.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис серія АА № 337789 строком на 3 доби з 13 год. 25 хв. 18 жовтня 2023 року до 13 год. 25 хв. 21 жовтня 2023 року, яким до кривдника застосовано заходи термінового заборонного припису, а саме: заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

В свою чергу, колегією суддів під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено та не заперечувалось учасниками справи, які були присутніми в судовому засіданні, що дійсно між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склалися неприязні відносини, причиною яких є наявність спору про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також визнання його таким, що втратив право на користування вказаним житлом.

Поясненнями ОСОБА_1 підтверджується наявність конфліктних ситуацій, сварок, що виникають між ним та ОСОБА_3 , однак за відсутності вчинення домашнього насильства такі не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису.

З пояснень представника ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції вбачається, що заявник не наполягає на застосуванні заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 та видачі стосовно нього обмежувального припису і не має наміру звертатися за продовженням обмежувального припису.

Колегія суддів вважає, що сам факт звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів стосовно неправомірних (на її думку) дій ОСОБА_1 відносно неї, свідчить про наявність конфлікту між заявницею та ОСОБА_1 , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє насильство у будь - якій формі, економічне, психологічне, фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом стосовно особи спеціальних заходів тимчасового обмеження прав, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, матеріали справи не містять інформації про притягнення ОСОБА_1 за заявами ОСОБА_3 до адміністративної та/або кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо заявника.

На переконання колегії суддів, наданих заявником доказів недостатньо для безспірного висновку про вчинення ОСОБА_1 щодо заявника ОСОБА_3 домашнього насильства, та, відповідно, немає підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04.04.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк