УХВАЛА

19 січня 2024 року м. Мукачево Справа №303/682/24

2/303/83/24

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву про забезпечення позову по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2 ;

(2) ОСОБА_3 ;

третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Машіка Олени Миколаївни

про визнання недійсним договору дарування частки квартири та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом зобов`язання відповідачів на звернення за державною реєстрацією припинення права власності за недійсним правочином,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Позивачем також подано на розгляд суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення заборони ОСОБА_3 на відчуження належної їй частки у квартирі АДРЕСА_1 , набутої за договором дарування від 28.11.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою Оленою Миколаївною, в реєстрі за №1529 (надалі Договір дарування).

Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про те, що на підставі оспорюваного Договору дарування відповідач (2) володіє, користується та розпоряджається вищевказаним об`єктом нерухомого майна.

Водночас, Позивач посилається на те, що фактом укладення оспорюваного за предметом позову правочину, відповідачі вчиняють умисні дії, які утруднюють ймовірне виконання судових рішень у справах, що перебувають на розгляді в суді (справи №303/6864/23, №303/9849/23, №303/11343/23), з метою приховання майна від звернення стягнення на нього та створення перешкоди у об`єктивному розгляді справи щодо виселення ОСОБА_2 .

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що відповідачі повторно здійснять дії по відчуженню майна третій особі добросовісному набувачу, що може призвести до чергових судових спорів та істотно ускладнить повернення сторін цього позову у первісний стан.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, матеріали позовної заяви, суд констатує наступне.

Матеріали позовної заяви свідчать про те, що в провадженні суду перебували та перебувають справи щодо численних спорів, які існують між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її родиною, що підтверджується наданими позивачем копіями відповідних процесуальних документів.

На даний час позивач є власником квартири АДРЕСА_2 (надалі Квартира), яку свого часу син відповідача (1) - ОСОБА_4 , передав в іпотеку на підставі іпотечного договору від 12.01.2008 року, укладеного між ним та АКБ «Форум».

В подальшому, між банківською установою та ОСОБА_1 25.07.2018 року було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до позичальника ( ОСОБА_4 ) за кредитним договором та іпотечним договором від 12.01.2008.

В порядку позасудового врегулювання заборгованості, 10.10.2018 року приватним нотаріусом Перестою Я.О. було здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки (Квартиру) за кредитором ОСОБА_1 .

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 проживає в Квартирі, яка належить ОСОБА_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.04.2021 року було скасовано рішення суду першої інстанції щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування Квартирою та виселення (справа №303/2976/19), в тому числі з підстав відсутності у ОСОБА_2 іншого житла.

Після прийняття апеляційною інстанцією вищезгаданого рішення, ОСОБА_1 дізнався, що відповідач (1) володіє іншим нерухомим майном, квартирою АДРЕСА_1 (надалі Квартира 1). Таким чином, на думку позивача, такі відомості були приховані ОСОБА_2 , з метою уникнення її виселення та визнання такою, що втратила право на користування Квартирою.

На підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 20.11.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені заяви про перегляд постанови апеляційної інстанції від 14.04.2021 за цими нововиявленими обставинами.

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні Квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 , з наданням іншого належного їй житла за адресою Квартири АДРЕСА_3 (справа №303/11343/23, відкрито провадження судом 04.12.2023) .

Дані Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки №361576805 від 11.01.2024) свідчать про те, що ОСОБА_3 набула право власності на частку в Квартири АДРЕСА_3 на підставі Договору дарування.

Позовні матеріали не містять копії оскаржуваного Договору дарування. Поряд з цим, позивачем заявлено клопотання про витребування такого правочину судом.

Водночас, вимога за предметом переданого на розгляд суду позову стосується визнання недійсним Договору дарування, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на частку у Квартирі АДРЕСА_3 , а також застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання відповідачів звернутися за державною реєстрацією припинення права власності за недійсним правочином і повернення сторін у попередній стан.

Тобто, позивачем заявлено за предметом позову дві вимоги немайнового характеру (визнання недійсним Договору дарування та зобов`язання вчинити дії) та вимогу майнового характеру (застосування наслідків недійсності правочину).

В свою чергу, позивач просить суд застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення заборони відповідачу на відчуження належної їй частки у Квартирі АДРЕСА_3 , набутої за Договором дарування.

Аналізуючи фактичні обставини за заявою на предмет їх відповідності вимогам законодавства, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Поряд з цим, слід диференціювати види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам..

При цьому, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

Отже, заходи забезпечення позову (вимог), без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

При вирішенні заяви слід зазначити, що заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.

В протилежному випадку, - уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 висловлено правову позицію відносно того, що у випадку, коли позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналіз змісту заяви про забезпечення позову та позовних матеріалів свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист та поновлення прав позивача, у разі, якщо під час розгляду спору у даній справі будуть встановлені факти порушення таких прав, оскільки на даний час відповідач (2) може розпорядитися належною їй на праві власності часткою Квартири АДРЕСА_3 на власний розсуд.

Водночас, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження 1/4 частки спірної Квартири АДРЕСА_3 , з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та зміни його титульного володільця під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачеві (2) перешкоди у користуванні цією квартирою. Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

В свою чергу, питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Таким чином, суд приходить до висновку, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення заборони на відчуження майна, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості ефективного захисту прав позивача, а тому заяву слід задоволити.

Наведене, узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою в ухвалі від 31.08.2023 року по справі №370/1104/22, провадження № 61-12550ск23.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 81, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 - задоволити.

2. Накласти заборону на відчуження ОСОБА_3 належної їй часткою у квартирі АДРЕСА_1 , набутої за договором дарування від 28.11.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою Оленою Миколаївною, в реєстрі за №1529.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

4. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

5. Ухвала суду складена та підписана 19.01.2024.

Суддя В.В. Кость