Справа №:755/9174/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що з листопада 2006року позивачка та відповідач проживали однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - ОСОБА_4 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено запис № 2518 та видано свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 . З 2015 року стосунки між сторонами припинено. Дитина перебуває на утриманні позивачки. Відповідач на утримання сина гроші добровільно не надавав, тому позивачка подала до суду позовну заяву про стягнення аліментів.08.01.2019 року Дніпровським районним судом було винесено рішення, яким задоволено позовні вимоги позивачки та стягнуто з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина. В зв`язку з цим, 15.03.2019 року Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4. Однак, відповідач аліменти на утримання дитини не сплачував, має заборгованість, яка станом на 31.05.2023р. складає 162000,00 грн. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_5 , станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання та підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до духовних та культурних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання по вихованню сина вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Також, відповідач, систематично вчиняє сварки, виражається нецензурною лайкою, за що на нього було складено декілька протоколів про вчинення ним психологічного насильства відносно його колишньої цивільної дружини та винесено постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності. Все це він здійснював на очах у неповнолітнього сина.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.10.2023 року закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просять суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач в судове засіданні позов не визнав та пояснив, що з 2006 року до 2014 року він разом із позивачкою проживав однією сім`єю та в 2013 році народився у них спільний син. Після народження дитини, приблизно з 2014 року по 2020 рік позивач пішла із сім`ї і він проживав до 2020 року з старшою дитиною позивача та їх спільним сином. За цей період часу доглядом, утриманням та вихованням дитини він займався особисто, позивач лише іноді приходила в гості. В 2020 році вона повернулась до дому і вони знов проживали разом до середини серпня 2023 року. Після цього позивач забрала дитину та добровільно виїхала з квартири та до цього часу проживає окремо. З січня 2024 року він не має можливості спілкуватись з дитиною, оскільки його телефон не відповідає, а де вони наразі проживають йому невідомо. Останній раз спілкувався з дитиною в березні 2024 року по телефону, він йому повідомив, що вони проживають в місті Харкові. Через дії позивача він позбавлений можливості спілкуватись з дитиною. Про існування рішення про стягнення аліментів дізнався випадково лише місяць тому. Проти позбавлення батьківських прав заперечує.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, проте надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Також надіслала до суду висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не перебували та не перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві 12.09.2013 року зроблено відповідний актовий запис № 2518.

Дніпровським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 755/17113/18 виданий 27.02.2019 року та головним державним виконавцем Дніпровського району ВДВС міста Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 31.05.2023 року заборгованість по аліментах станом на 31.05.2023 року згідно виконавчого листа № 755/17113/18 виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів становить 162 000 грн.

В судовому засіданні з пояснень відповідача встановлено, що про існування даного рішення суду він дізнався лише в березні 2024 року.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.08.2023 року, ОСОБА_3 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько дини був присутній на засіданні комісії та категорично заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 . Пояснив, що він постійно спілкувався з сином, бере участь у його харчуванні та утриманні, систематично забезпечує сина продуктами харчування, одягом, посібниками для навчання, підтримує зв`язок з вчителями школи де навчається син. За результатами засідання прийнято висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як на даний час недостатньо підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

На підтвердження позовних вимог позивачем в якості доказів приєднано до матеріалів справи письмові пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , проте дані докази суд не приймає до уваги, оскільки в силу ст. 77, 80 ЦПК України є не належними та недостатніми доказами.

В судовому засіданні допитаній в якості свідка ОСОБА_9 , який є знайомим позивача з лютого 2022 року суду повідомив, що він був свідком коли відповідач висловлювався в бік позивачки нецензурною лайкою та був в нетверезому стані.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачкою не надано беззаперечних доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, тому за обставин наявності фактичного конфлікту між ними, їх окремого проживання, а також враховуючи те, що батько заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має інтерес щодо участі у вихованні дитини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Вказаний висновок узгоджуються із усталеною практикою Верховного Суду при вирішенні даної категорії спорів, висвітленою в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 445/421/17 та у постанові від 23.12.2020 року у справі № 522/21914/17.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12-13, 81, 141, 258-259, 265, 268, 284, 289, 352-355 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.04.2024 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, , адреса місцезнаходження: місьл Київ, Харківське шосе, 4а.

Суддя Н.О.Яровенко