Справа № 346/5571/16-ц
Провадження № 2/346/3/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді П`ятковського В.І.,

за участю секретаря Насадик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Коломиї справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернувшись до суду із вказаним позовом посилається на те, що 21 листопада 2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, подружнє життя не склалося та з травня 2010 року вони припинили спільно проживати, а рішенням суду від 30 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано.

Вказує, що ними за час спільного проживання як подружжя, було нажите спільне майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що вказану квартиру вони придбали у ОСОБА_3 . Загальна вартість квартири становила сорок одну тисячу доларів США. Спочатку вони сплатили частину коштів 23 тисячі доларів США, пізніше ще 10 тисяч доларів США, недоплаченою залишилася частина коштів у розмірі 8 тисяч доларів США. Також вони проводили в квартирі ремонтні роботи за спільні кошти.

Однак, після розірвання шлюбу жоден із подружжя не має ні можливості, ні бажання доплатити решту коштів за спірну квартиру і правовстановлюючий документ про право власності на вказану квартиру у сторін відсутній.

ОСОБА_3 відмовляється від будь-яких контактів із позивачкою, та не надає документів для підтвердження сплати вартості квартири, більше того у позивачки існують підозри з приводу змови відповідача з третьою особою з приводу уникнення повернення їй грошових коштів.

Тому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на частку вказаної квартири, а у випадку неможливості поділу спірного нерухомого майна в натурі, стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частки квартири, у сумі 16 250 доларів США.

В судове засідання позивачка не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява її представника адвоката Гринів де вона просить розгляд справи проводити у її та позивачки відсутності.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. В матеріалах справи наявні письмові заперечення представника відповідача адвоката Голод де він зазначає, що спірна квартира не належить та ніколи не належала відповідачу, він не укладав будь-яких договорів щодо придбання вказаного нерухомого майна. Доводи позивачки викладені в позовній заяві не підтверджені будь якими належними та допустимими доказами. Так позивачка жодним чином не доводить факт сплати коштів за придбання вказаної квартири, до позовної заяви долучено квитанції про сплату комунальних послуг, що не може бути підтвердженням факту у кладення договору купівлі-продажу квартири та її належності одному з подружжя.

Вважає позов немотивованим та безпідставним та просить в його задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх доводів та заперечень, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2009 року, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 жовтня 2013 року (а.с. 7).

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 128/2224/20, провадження № 61-4863св22).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям,таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В позовній заяві позивачка вказує, що сторони за час перебування у шлюбі придбали квартиру в АДРЕСА_1 . Однак, оскільки сплата вартості квартири відбувалася в декілька етапів і до розірвання шлюбу подружжя не виплатило всієї вартості квартири, то право власності на неї не зареєстроване за жодним із подружжя.

Позивачка зазначає, що загалом ними сплачено власниці квартири ОСОБА_5 , яка є третьою особою у вказаній справі, 33 тисячі доларів США, а загальна вартість квартири складала 41 тисячу доларів США.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 січня 2017 року спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 36).

Будь-які належні та допустимі докази того, що спірна квартира належить чи належала раніше комусь із подружжя, або придбана ними під час перебування у шлюбі в матеріалах справи відсутні.

Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів набуття у спільну сумісну власність подружжя за час перебування в шлюбі вказаного нею майна з визначенням його індивідуальних ознак, державною реєстрацією, доказів його вартості, зокрема в якості обґрунтування збільшення позовних вимог зокрема щодо грошової компенсації частки квартири.

Позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна, набуття його за спільні кошти подружжя та не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Що стосується доводів позивачки, про те, що під час перебування в шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти вносили виплати за квартиру, яку мали намір придбати у власність, то вони не можуть бути враховані судом, оскільки не доведені та не доказані в суді належними та допустимими доказами. З цих підстав позивачкою не надано суду будь-яких розписок чи укладених договорів, що підтверджують вказані нею відомості, а відповідач натомість спростував та не визнав факту придбання спірного нерухомого майна.

Також суд не бере до уваги, долучені до матеріалів справи копії письмових пояснень ОСОБА_7 , наданих в ході досудового розслідування в межах кримінального провадження за заявою позивачки пhо те, що нібито відповідач з метою придбання у нього квартири сплачував йому грошові кошти. Оскільки в матеріалах справи відсутні дані про те, яке відношення вказана особа має до спірного нерухомого майна, у поясненнях відсутні відомості про яку саме квартиру йде мова.

Так само як і долучені до матеріалів справи фотокартки та копії квитанцій про сплату комунальних послуг не можуть бути доказами набуття у власність подружжям спірної квартири, та визнання її спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, оскільки правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявила вимоги позивач, під час судового розгляду залишився недоведеним, як і не підтверджено обставин для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та ст. 129 Конституції України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 72 СК України, ст. 331 ЦК України, ст.ст.2, 12,12, 76, 81, 84, 89, 372 ЦПК, керуючись ст.ст. 141, 247 ч. 2, 264 265, 268, 354, ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнення з відповідача вартості частки вартості спірної квартири у розмірі 16 250 доларів США, відмовити у зв`язку із безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 січня 2024 року.

Суддя: П`ятковський В. І.