ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 159/1625/20

провадження № 61-14980св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Крилова Олена Леонідівна , на заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 2 липня 2020 року, ухвалене у складі

судді Денисюк Т. В., та постанову Волинського апеляційного суду від 9 вересня

2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А.,

Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 14 травня 2013 року сторонами укладено кредитний договір б/н шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі - Умови і Правила) та Тарифів банку, які включають в себе умови змішаного договору: договору банківського рахунку та кредитного договору, за умовами якого банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому коштів.

Відповідач погодився, що підписана заява разом з Умовами і Правилами а Тарифами банку, які викладені на сайті банку, складає між ним та АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

Вказувало, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, тому на 17 березня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 183 96,68 грн, з яких: 9 568,92 грн заборгованості за кредитом, 3 716,76 грн заборгованості за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, 3 758,78 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 852,22 грн штрафу (процентна складова).

За таких обставин просило стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 2 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що долучений до матеріалів справи примірники Умов і Правил та витягу Тарифів банку не містить підпису позивача, що вказує про відсутність підстав вважати укладеним сторонами договір приєднання.

Місцевий суд врахував, що на підставі анкети-заяви від 14 травня 2013 року

ОСОБА_1 видана платіжна картка строком дії до серпня 2016 року, а згідно з наданим банком розрахунком відповідач вперше використав кредитні кошти

у січні 2018 року за допомогою картки, виданої 26 січня 2018 року. Суд першої інстанції зазначив про недоведення позивачем обставин щодо видачі (заміни) відповідачу картки 26 січня 2018 року на підставі анкети-заяви від 14 травня 2013 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведення позивачем позову належними і допустимими доказами.

Постановою Волинського апеляційного суду від 9 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 2 липня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведення, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Крилова О. Л., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 2 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 9 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 8 липня 2019 року у справі № 923/760/18, про те, що підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами і Правилами закон не вимагає. Аналогічні висновки, на думку заявника, викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року

у справі № 642/5533/15-ц (провадження № 61-13458св18), від 19 вересня

2019 року у справі № 127/7543/17 (провадження № 61-26680св18) та

від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18 (провадження № 61-46168св18).

Вказує, що відповідач після отримання відповідно до умов договору картки, активував її та користувався кредитними коштами; у подальшому відповідач звернувся до банку з метою перевипуску картки, отримав картку з новим номером та строком дії і продовжив користуватися кредитними коштами. Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду про необхідність дослідження обставин щодо користування кредитним коштами та їх повернення для встановлення факту виникнення кредитних правовідносин, а саме:

- у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16 (провадження № 61-16362св18) вказано про необхідність перевірки факту виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин;

- у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц (провадження № 61-39196св18) зазначено, що «під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину».

- у постанові від 4 грудня 2020 року у справі № 750/6058/17-ц

(провадження № 61-47353св18) Верховний Суд зазначив, що «висновки апеляційного суду про відсутність доказів, що саме відповідач після підписання анкети-заяви отримала кредитну картку та користувалась картковим рахунком - спростовується наявною у справі випискою по картці. За змістом виписки за карткою є очевидним здійснення операцій, у тому числі із ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок, а також здійснення операцій через Приват24 тощо».

Заявник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача коштів, які фактично ним отримані.

Крім того, на думку заявника, судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2018 року

у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18) та від 26 вересня 2018 року

у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), про те, що «належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Також заявник вказує про необхідність відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 липня 2019 року

у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), посилаючись на те, що у справі, яка переглядається, банком надано конкретну редакцію Умов і Правил, до яких приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом з наказом про затвердження заяви. Крім того, на думку заявника, необхідність відступлення від вказаного висновку зумовлена конкретними обставинами даної справи, а саме, що відповідач не надав заперечень проти заявлених банком вимог, в тому числі, щодо факту укладення договору, ознайомлення з його вимогами та розміру заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи про:

- застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16 (провадження № 61-16362св18), від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц (провадження № 61-39196св18), від 4 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц (провадження № 61-47353св18), від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 8 липня 2019 року у справі № 923/760/18,

від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц (провадження № 61-13458св18),

від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17 (провадження № 61-13458св18),

від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18 (провадження № 61-46168св18)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) (пункт 2

частини другої статті 389 ЦПК України);

- недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів

(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 травня 2013 року

ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил.

У цій заяві ОСОБА_1 засвідчив своїм підписом те, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами та Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

Суди встановили, що інші договори чи додатки до них відповідач не підписував.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» суди встановили, що на підставі кредитного договору від 14 травня 2013 року ОСОБА_1 видані кредитні картки: 14 травня 2013 року № НОМЕР_1 терміном дії до серпня 2016 року та 26 січня 2018 року № НОМЕР_2 - терміном дії до грудня 2021 року.

Судами встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» встановлювало (змінювало) ОСОБА_1 кредитний ліміт:

- 14 травня 2013 року в розмірі 0 грн;

- 4 березня 2018 року - 500 грн та 4 000 грн;

- 8 березня 2018 року - 4 500 грн;

- 4 квітня 2018 року - 5 000 грн;

- 18 січня 2019 року - 0 грн.

Зі змісту наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки за рахунками ОСОБА_1 суди встановили, що відповідач розпочав користуватись карткою № НОМЕР_2 у січні 2018 року; картку № НОМЕР_1 , надану на підставі заяви від 14 травня 2013 року, відповідач не використовував.

Суд першої інстанції встановив, що за розрахунком АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість відповідача за кредитним договором на 17 березня 2020 року становить 18 396,68 грн, з яких 9 568,92 грн заборгованості за кредитом,

3 716,76 грн заборгованості за процентами, нарахованими на підставі частини другої статті 625 ЦК України, 3 758,98 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 852,22 грн штрафу (процентна складова).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно

до статті 625 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності в матеріалах справи доказів того, що надані до позовної заяви витяги з Тарифів та з Умов і Правил, з урахування їх непідписання відповідачем, останній розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов і Правил.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої

статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такий висновок судів узгоджується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові

від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19),

у зв`язку з ненадсиланням відповідачем заперечень на позовну заяву та наданням до позову примірника Умов і Правил, оскільки такі посилання не спростовують висновків судів про непідписання відповідачем наданого до позову витягу з Умов і Правил, а заперечення сторони не впливають на обов`язок суду перевірити обставини щодо укладення сторонами договору на відповідних умовах.

Суди попередніх інстанцій врахували, що:

- на підставі анкети-заяви від 14 травня 2013 року ОСОБА_1 видана платіжна картка з терміном дії до серпня 2016 року;

- кредитними коштами у цей період відповідач не користувався і заборгованість за вказаний період банк не нараховував;

- вперше відповідач скористався кредитними коштами у січні 2018 року, використавши картку № НОМЕР_2 , видану йому 26 січня 2018 року;

- матеріали справи не містять доказів того, що картка № НОМЕР_2 видана відповідачу на підставі анкети-заяви від 14 травня 2013 року, якою банк обґрунтовував факт виникнення у сторін кредитних правовідносин.

Зазначивши про недоведення позивачем того, що у січні 2018 року кредитна картка видана на підставі анкети-заяви, підписаної відповідачем 14 травня 2013 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в межах заявлених позивачем підстав та вимог.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду

від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16 (провадження № 61-16362св18),

від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц (провадження № 61-39196св18),

від 4 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц (провадження № 61-47353св18),

від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18),

від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 8 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року

у справі № 642/5533/15-ц (провадження № 61-13458св18), від 19 вересня 2019 року

у справі № 127/7543/17 (провадження № 61-13458св18), від 23 грудня 2019 року

у справі № 375/250/18 (провадження № 61-46168св18) відхиляються касаційним судом, виходячи з наступного.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20),

від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16 Верховний Суд зазначив: «У справі, яка є предметом касаційного перегляду, заявник вказував на те, що предметом позову до відповідача є стягнення заборгованості за банківським рахунком, відкритим за кредитно-депозитною схемою без додаткової ідентифікації особи як такої, що вже має відкритий рахунок у банку для отримання цільових виплат ( заробітної плати). На обґрунтування вказаного позивач надав до суду першої інстанції Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг

від 4 травня 2011 року № б/н, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 10 жовтня 2010 року, а до суду апеляційної інстанції - виписку з особового рахунку клієнта та довідку про зміну умов кредитування. Апеляційний суд, відхиливши клопотання про прийняття доказів, зазначив, що вони подані до суду апеляційної інстанції з порушенням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, оскільки дані документи, як докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися та їх неподання не зумовлено поважними причинами. Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи. […] Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів існування між сторонами договірних зобов`язань, предметом яких є кредитні кошти, із врахуванням того, що спір відносно існування кредитних зобов`язань відповідача на час касаційного перегляду цієї справи судами фактично не вирішено, є передчасним. Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався заявник в касаційний скарзі, що може свідчити про визнання договірних правовідносин».

У постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц зазначено: «Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в тому, що про факт укладення кредитного договору з відповідачем свідчить його заявка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», яку відповідач підписав 25 серпня 2010 року, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 13 березня 2014 року, заява на зміну персональних даних клієнта від 16 липня 2013 року, кілька фото відповідача з карткою, роздруківка про рух грошових коштів за карткою. Колегія суддів зазначає також, що якщо особа підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину».

У постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц Верховний Суд зазначив: «Висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості є помилковим, оскільки, відповідач, підписуючи 10 листопада

2011 року анкету-заяву, також підписала довідку про ознайомлення із умовами кредитування, тобто відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому висновки апеляційного суду про недоведеність укладення між сторонами договору є безпідставними».

У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив: «отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив: «Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції не перевірено графік погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсний розмір кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника».

У справі № 923/760/18 договірні правовідносини виникли між банком та юридичною особою, а не фізичною особою (споживачем банківських послуг). Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Крім того, сторони у вказаній справі уклали договір банківського обслуговування, який є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору і в частині, що стосується кредитного договору, досягли згоди з усіх його істотних умов (договір містив повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань). Кредитування рахунка клієнта (юридичної особи) давало останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц Верховний Суд зазначив: «Договір між сторонами становлять особисто складена та підписана відповідачем - позичальником анкета-заява від 31 травня 2010 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, разом з вказаними Умовами і Правилами, про що зазначено у анкеті-заяві відповідача про приєднання, яка ним особисто заповнена та підписана. У анкеті-заяві відповідач своїм підписом підтвердив, що 31 травня 2010 року він отримав платіжну картку-кредитку». Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення, Верховний Суд вказав, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що у зв`язку з невиконанням позичальником своїх договірних зобов`язань у нього перед банком виникла заборгованість, яка підтверджується відповідним розрахунком. Відповідач не надав суду належних доказів на спростування розміру заборгованості та не заявляв клопотання щодо проведення судової економічної експертизи. Відповідач не заперечував, що користувався та користується платіжною карткою».

У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17 Верховний Суд зазначив, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил від 31 жовтня

2011 року б/н ПАТ «ПриватБанк» надало відповідачу кредитний ліміт на платіжну картку кредитка «Універсальна», базова процентна ставка 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, узгодивши Умови і Правила. Вирішуючи спір, суди правильно встановили, що банк виконав умови договору та надав позичальнику кредит, а відповідач умови кредитного договору не виконувала, унаслідок чого утворилася заборгованість. Доводи касаційної скарги про те, що судами не доведено та не встановлено обставин, чи надавалися взагалі кошти за анкетою-заявою, чи випускалися картки, чи відкривався відповідний картковий рахунок, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи наявні довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та виписка за рахунком позичальника, які доводять факт отримання відповідачем кредитної картки та її використання. Доказів про наявність у відповідача іншої картки суду не надано.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу

на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року

у справі № 375/250/18 вказував, що апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу позивача, скасовуючи рішення суду першої інстанції, яке ухвалено на користь позивача, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вийшов за межі доводів апеляційної скарги, чим порушив норми процесуального права. Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, не досліджено та не надано оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, не надано належної оцінки аргументам апеляційної скарги, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.

Аналізуючи зміст вказаних постанов Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, для вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором кредиту судам першочергово належало встановити факт укладення кредитного договору та умови, на яких банк надав у користування ОСОБА_1 кредитні кошти.

У жодній з постанов Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не зазначено про можливість стягнення заборгованості за договором кредиту за відсутності належних доказів, які б підтверджували укладення кредитного договору, а саме за відсутності анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил, на підставі якої видано кредитну картку, заборгованість за якою нараховує та просить стягнути позивач.

Правові висновки, викладені у зазначених заявником постановах Верховного Суду, викладені за інших фактичних обставин, тому не є застосовними у справі, що переглядається.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Крилова Олена Леонідівна , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 2 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 9 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська