ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року

м. Київ

справа № 755/20288/21

провадження № 61-14261св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року у складі судді Гончарук В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кулікової С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- встановити факт його спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року до 14 лютого 2004 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя;

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з жовтня 2002 року перебував у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_2 та 14 лютого 2004 року офіційно уклав шлюб з останньою.

За час перебування у фактичних шлюбних стосунках 22 грудня 2003 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою.

Вказана квартира придбана за кошти, отримані ОСОБА_2 у кредит на підставі укладеного 19 грудня 2003 року з банком кредитного договору, та кошти, запозичені ним (позивачем) у свого знайомого.

Зазначав, що саме він погашав заборгованість за кредитом та позикою, так як відповідачка у той час перебувала на його утриманні.

14 лютого 2004 року між ними був зареєстрований шлюб, який розірваний на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року.

Посилаючись на те, що спірна квартира придбана під час його перебування у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою та є спільним майном подружжя, частина якого належить йому, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із доведеності факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у період із 01 січня 2004 року до 14 лютого 2004 року.

Виходячи з того, що спірна квартира була придбана 22 грудня 2003 року у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України (право власності було зареєстровано 30 грудня 2003 року), за яким правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснювалося тільки державою, та з огляду на те, що сторони перебували у шлюбі з 14 лютого 2004 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про поділ спірного майна.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування. При цьому, суд зазначив, що під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог та направити в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 квітня 2018 року в справі № 1316/3987/12-ц, від 12 квітня 2023 року в справі № 917/565/22, від 20 січня 2020 року в справі № 916/556/19, від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц, від 05 квітня 2019 року в справі № 387/938/17, від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19, від 10 червня 2021 року в справі № 501/2887/16-ц, від 30 червня 2021 року в справі № 462/2962/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц та постановах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17, від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Зміст касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні вимог, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на те, що на спірні правовідносини розповсюджуються не лише норми статті 17 Закону України «Про власність», чинної на час придбання спірної квартири, але й норми статей 60 та 74 СК України, оскільки з 01 січня 2004 року доказувати і встановлювати факт проживання сторін однією сім`єю не потрібно за їх очевидністю.

Суди не врахували те, що зобов`язання за кредитним договором погашались із 01 січня 2004 року та повністю погашені лише в липні 2006 року, тобто в той час, коли сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі 2,5 роки, боргові кошти сплачувались на його (позивача) рахунок.

Доводи інших учасників справи

Представник ОСОБА_2 - адвокат Браницький О. М. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач не довів факту його проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, а також не надав належних доказів про ведення спільного господарства та участі в утриманні житла.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 підтримує свої вимоги, викладені у касаційній скарзі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/20288/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 22 грудня 2003 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до виписки, наданої Акціонерним товариством «Правекс Банк», (далі - АТ «Правекс Банк») між ОСОБА_2 та фінансовою установою існували договірні стосунки (кредитний договір) з 19 грудня 2003 року до 21 липня 2006 року.

Також встановлено, що з 14 лютого 2004 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що з жовтня 2002 року перебував у фактичних шлюбних стосунках з відповідачкою і в цей час ними була придбана спірна квартира, у зв`язку з чим просив визнати її спільним майном подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на її частину.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 квітня 2018 року в справі № 1316/3987/12-ц, від 12 квітня 2023 року в справі № 917/565/22, від 20 січня 2020 року в справі № 916/556/19, від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц, від 05 квітня 2019 року в справі № 387/938/17, від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19, від 10 червня 2021 року в справі № 501/2887/16-ц, від 30 червня 2021 року в справі № 462/2962/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц та постановах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17, від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (далі - СК України), цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19 (провадження № 61-19041св19), від 17 січня 2023 року у справі № 293/2211/20 (провадження № 61-8854св22).

Таким чином з огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу з жовтня 2002 року до 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР (далі - КпШС Української РСР), який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Звертаючись з вимогами про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та її поділ, позивач посилався на те, що вказане майно придбане за кошти, отримані відповідачкою у кредит, та його кошти, отримані у позику. Зазначав, що саме він погашав заборгованість за кредитом та позикою під час їх перебування у шлюбі.

У цій справі встановлено, що з 19 грудня 2003 року до 21 липня 2006 року між АТ «Правекс Банк» та ОСОБА_2 існували договірні стосунки на підставі укладеного між ними кредитного договору, за яким остання отримала кредитні кошти на придбання нерухомості у розмірі 37 000,,00 дол. США.

Заборгованість за кредитом погашена у 2006 році під час перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 (сторони перебували у шлюбі з 14 лютого 2004 року до 14 грудня 2018 року).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21) дійшов висновку про те, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості.

Вимоги про стягнення компенсації половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, позивач не заявляв, тому суди попередніх станцій правильно відмовили у задоволенні вимог щодо визнання права спільної сумісної власності та права власності на частину спірної квпртири.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень в оскарженій частині, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Аргументи касаційної скарги заявника про те, що зобов`язання за кредитним договором виконувались із 01 січня 2004 року й кредит повністю погашений лише в липні 2006 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, Верховний суд відхиляє з огляду на зазначені вище висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21).

Колегія суддів також відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун