РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/1719/23

Провадження №2/568/348/23

16 січня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області суддя Сільман А.О.

секретар судового засідання Саган В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного спровадження матеріали цивільної справи №568/1719/23

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

27.11.2023 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 23.04.2010 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони придбали квартиру загальною площею 62,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неможливістю досягнення домовленості щодо реального поділу майна подружжя, позивач просив суд здійснити поділ майна подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 вказаної квартири; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою від 30.11.2023 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 19.12.2023 р. розгляд справи відкладено на 16.01.2024 р.

В судове засідання сторони не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електроного листа та розпискою про виклик до суду.

В позовній заяві позивач просив розглянути справу без його участі.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору у даній справі, суд враховує наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 03.10.2023 р. (а.с. 5-6).

22.01.2015 р. між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов договору, відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 366850 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на квартиру загальною площею 62,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2015 р.

Наявний в матеріалах справи договір купівлі - продажу квартири від 22.01.2015 р. не містять інформації, що спірне нерухоме майно (квартира) придбано за кошти, що є особистою власністю покупця ОСОБА_2 .

Натомість з договору купівлі-продажу вбачається, що при його укладанні нотаріусу надавалася письмова заява дружини покупця ОСОБА_1 про згоду на придбання вказаної квартири, що відображено у п. 9 укладеного договору купівлі-продажу.

За умови надання позивачем згоди на придбання нерухомого майна - квартири, суд вважає, що укладений ОСОБА_2 договір купівлі-продажу є таким, що укладено в інтересах сім`ї.?

Доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно придбано відповідачем виключно за особисті кошти - не надано, як і не спростовано презумпції спільності майна подружжя.?

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою, четвертою статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

З матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно, набуте сторонами під час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

А відтак, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору та стягнення з відповідача на користь позивача іншої частини сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.141, 142, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя- задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 917,13 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 917,13 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний текст судового рішення виготовлений 16.01.2024 р.

Суддя А.О. Сільман