справа № 369/808/20 головуючий у суді І інстанції Сіромашенко Н.В.
провадження № 22-ц/824/5840/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , начальник Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кравчук Максим Володимирович, головний державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Лариса Миколаївна,про оскарження рішень, дій, бездіяльності виконавців і посадових осіб органів державної виконавчої служби, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою та з урахуванням уточнених вимог просив визнати протиправними та скасувати постанову головного державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Міщенко Л.М. від 06 листопада 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 176 821,87 грн. та постанову від 06 листопада 2019 року про витрати виконавчого провадження у розмірі 469 грн. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скарга обґрунтована тим, що оскаржувані постанови, дії, бездіяльність державного виконавця не відповідають вимогам, установленими Законом України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку із Розділом V ст. 41, 47 Законом України «Про іпотеку» та п. 8 Розділу ІІІ «Інструкція з організації примусового виконання рішень», а, відтак, підлягають скасуванню. Заявник вважає, що відповідно до ст. 27 Закону Україні «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України і у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми, відповідно до ст. 45 цього закону. Оскільки дії/бездіяльність державного виконавця за результатами перевірки Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25 березня 2020 року визнано такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, то протиправні постанови підлягають скасуванню.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі закрити та у задоволенні скарги відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує про те, що в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-13078/10, виданого 18 лютого 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з боржника боргу в сумі 1 768 218,70 грн. вживалися наступні заходи примусового виконання рішень, а саме: звернення стягнення на кошти боржника, перевірка майнового стану боржника.

Судом першої інстанції не було досліджено п.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якого примусове виконання рішень покладається на орган державної виконавчої служби (державних виконавців), делегуючи їм відповідні повноваження вчиняти певні заходи для виконання рішення за ст. 10 Закону № 1404-VIII та застосувати, відповідно до ст.18 цього закону, права та обов`язки виконавців, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивачем оскаржено постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на проведення виконавчих дій, винесену на підставі ст. 27, 42 Закону України «Про виконавче провадження», яка є окремим виконавчим документом. При цьому, стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій з боржника під час примусового виконання судового рішення не є притягненням до адміністративної відповідальності, а є мірою відповідальності у виконавчому провадженні. Отже, адміністративні справи про скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій не підсудні місцевим загальним судам, як адміністративним. Таким чином, вищевказана адміністративна справа з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на проведення виконавчих дій не підлягає розгляду місцевим загальним судом як адміністративним в порядку ст. 287 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує про те, що апелянт неправомірно заявляє вимоги для закриття провадження у справі. Крім того, у скарзі не доведено незаконність, необґрунтованість оскаржуваної ухвали. Під час розгляду справи всі обставини було встановлено, всі докази в тому числі і результати перевірки, які були долучені до матеріалів справи, досліджено згідно чинного законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 лютого 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 2-13078/10 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитом у сумі 222 720,81 доларів США, що еквівалентно 1 766 398,70 грн. за курсом НБУ на день подачі позову до суду та судові витрати в сумі 1 820 грн.

14 вересня 2016 року уповноваженою особою ФГВФО Стрюковою І.О. подана заява державному виконавцю про відкриття виконавчого провадження з вимогами: «накласти арешт на майно та кошти; стягнуті кошти зарахувати на розрахунковий рахунок ПАТ «Комерційний Банк «Надра, тощо…».

18 жовтня 2019 року представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Л.М. з письмовою заявою із вимогами про зняття арешту з пенсійного рахунку ОСОБА_1 та підтримала вимоги заяви стягувача ОСОБА_5 про повернення виконавчого листа без виконання, оскільки виконавче провадження було відкрито у 2013 році та до 20 червня 2018 року, що є датою рішення ФГВФО про самостійну реалізацію ПАТ КБ «Надра» права вимоги за кредитним договором № 43/П/19/2008-840 через прилюдні торги від 31 серпня 2018 року, через що фактичного стягнення державним виконавцем з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» за рішенням суду, не відбулося. Однак, відповіді не отримано.

Оскільки відповіді отримано не було представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася зі скаргою до начальника Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на бездіяльність державного виконавця щодо невиконання вимог заяви стягувача ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 18 жовтня 2019 року, в якій зазначила про безпідставність стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, однак відповіді не отримано.

06 листопада 2019 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника у ВП № НОМЕР_1 ОСОБА_1 на користь стягувача - Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області виконавчого збору у розмірі 176 821,87 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 469 грн.

Керуючись вимогами п. 1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 06 листопада 2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № НОМЕР_1 на підставі його заяви.

Відповідно, пунктом 8 Розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що на виконавчому листі виконавець Міщенко Л.М. зробив відмітку, про те, що стягнення не проводилось, а, відтак, застосування п. 1 ч.1. ст. 45 Закону, що стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми є неправомірним, через що відповідні постанови не відповідають вимогам чинного законодавства, а, відтак, підлягають скасуванню.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Приймаючи рішення про задоволення скарги про визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Л.М. від 06 листопада 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 176 821,87 грн. та від 06 листопада 2019 року про витрати виконавчого провадження у розмірі 469 грн., суд першої інстанції не звернув уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Подібну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №381/2126/18 (провадження № 14-324цс19), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17 (провадження № 14-658цс18), від 03 квітня 2019 року у справах № 370/1034/15-ц (провадження № 14-103цс19) та № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14-223цс19)).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі.

У відповідності до вимог ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення скарги, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті вимог скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Закрити провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , начальник Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кравчук Максим Володимирович, головний державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Лариса Миколаївна, про оскарження рішень, дій, бездіяльності виконавців і посадових осіб органів державної виконавчої служби.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з адміністративним позовом в порядку, визначеному КАС України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.