Справа № 603/617/23
Провадження №2/603/35/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

02 квітня 2024 року м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Гудкової Ю. Г.,

секретар судового засідання Сандалюк О. В.,

за участі:

представника позивача адвоката Дзьоби О. Б.,

представника відповідача ГУНП в Тернопільській області Поважної Г. В. (у режимі відеоконференції),

представника відповідача Тернопільської обласної прокуратури прокурора Петрівської І. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури про стягнення з Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дзьоба О. Б., звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області (далі ГУ ДКС в Тернопільській області), Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі ГУНП в Тернопільській області), Тернопільської обласної прокуратури, у якому згідно заяви про зміну предмета позову просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 472 241,93 грн відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 05.02.2017 року старший слідчий слідчого відділення Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі СВ Бучацького ВП) капітан поліції Грисюк Р. В. вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України (кримінальне провадження № 0000048). Цього ж дня у приміщенні службового кабінету № 12 СВ Бучацького ВП його було затримано та поміщено в ізолятор тимчасового тримання, а 06.02.2017 року слідчий СВ Бучацького ВП старший лейтенант поліції ОСОБА_2 повідомив йому про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. Надалі кримінальне провадження № 0000048 було скероване до Бучацького районного суду Тернопільської області, а згодом до Монастириського районного суду Тернопільської області. У зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.12.2022 року вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Вважає, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури у період з 05.02.2017 року до 20.12.2022 року (набрання ухвалою суду законної сили), тобто протягом 70 місяців та 15 днів, незаконно перебував під слідством і судом, внаслідок чого зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування у стані невизначеності та стресу, що підсилювалося розумінням власної невинуватості. У зв`язку із безпідставним обвинуваченням йому доводилось постійно виправдовуватися перед друзями та рідними, що завдало душевного болю та викликало додаткові хвилювання і занепокоєння щодо погіршення власної репутації. ОСОБА_1 зазначає, що не міг працевлаштуватись, оскільки йому відмовляли з різних надуманих причин, і протягом вказаного періоду був змушений перебувати на утриманні своєї дружини, не маючи жодних доходів та можливості утримувати себе і свою сім`ю. Зважаючи на встановлений законом мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, просить стягнути на його користь 472 241,93 грн моральної шкоди з розрахунку 6700 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідач - ГУНП в Тернопільській області - у відзиві на позовну заяву позов ОСОБА_1 не визнали та зазначили, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000048 на підставі зібраних доказів позивачу повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, а 05.04.2017 року складено обвинувальний акт, який цього ж дня був затверджений прокурором та направлений до суду. У ході безпосереднього дослідження у судовому засіданні доказів пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтвердилося у зв`язку із зміною свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїх показань, неможливістю додатково допитати свідка ОСОБА_5 , та враховуючи показання в судовому засіданні інших свідків та самого обвинуваченого. Ураховуючи наведене, прокурор Бучацької окружної прокуратури Старух В. І. винесла постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення. Під час здійснення досудового розслідування слідчі СВ Бучацького ВП не вчиняли жодних протиправних дій (бездіяльності) стосовно позивача, а сам факт закриття кримінального провадження за відсутності у діях посадових осіб СВ Бучацького ВП ознак кримінального правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій працівників поліції, які реагували на заяву потерпілого та показання свідків. Відповідач звертає увагу на те, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Однак позивач не надав жодних доказів того, що посадовими особами СВ Бучацького ВП стосовно нього вчинено будь-які протиправні дії. Позивач, окрім протиправності поведінки відповідача, повинен довести наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між діями відповідача і заподіяною шкодою, а також навести її розрахунок. Проте ОСОБА_1 належним чином не обґрунтував заявлений ним розмір моральної шкоди та не надав докази, які його підтверджують, а строк перебування під слідством та судом помилково обраховує не з моменту пред`явлення обвинувачення (05.04.2017 року). Вважають, що відмова прокурора від підтримання обвинувачення і, як наслідок, закриття судом кримінального провадження вже становить достатньо справедливу сатисфакцію для позивача. Окрім того, ОСОБА_1 не дотримався установленого законом порядку відшкодування шкоди та передчасно подав вищевказану позовну заяву, оскільки не звертався до органу досудового розслідування про відшкодування завданої йому шкоди. Просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог.

У відповіді на відзив ГУНП в Тернопільській області позивач ОСОБА_1 заперечив наведені відповідачем доводи, вважає, що факт спричинення йому моральної шкоди та її розмір достатньо аргументовані у позовній заяві та підтверджуються долученими до позову доказами. Водночас позивач звертає увагу на те, що у випадку постановлення судом виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини посадових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури, суду.

Відповідач - ГУ ДКС в Тернопільській області - у відзиві на позовну заяву просять у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою. Оскільки до повноважень ГУ ДКС в Тернопільській області не належить здійснення таких відшкодувань і воно не порушувало права та інтереси позивача та жодної шкоди йому не завдавало, ГУ ДКС в Тернопільській області є неналежним відповідачем у цій справі. Зважаючи на наведені обставини, стягнення відшкодування моральної шкоди із Казначейства у даному випадку є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права позивача.

Відповідач - Тернопільська обласна прокуратура - у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, з огляду на те, що Тернопільська обласна прокуратура, як і ГУНП в Тернопільській області та ГУ ДКС в Тернопільській області, є неналежним відповідачем, оскільки у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється за рахунок держави. Неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Окрім того, вважають безпідставною вимогу про відшкодування моральної шкоди, оскільки до позову не долучено жодного доказу, який би вказував на спричинення позивачу такої шкоди. Зазначають, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення на підставі зібраних доказів, а прокурор відмовився під підтримання державного обвинувачення з огляду на змінені в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_3 , неможливість допиту потерпілого ОСОБА_6 , який перебуває за межами України, враховуючи показання інших свідків та самого обвинуваченого, із врахуванням обставин, що встановлені в ході судового розгляду. Окрім цього, посилаються на те, що ОСОБА_1 також не вказує конкретно визначену законом підставу стягнення на його користь відшкодування. Відповідач, серед іншого, звертає увагу на те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрите у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, що свідчить про відсутність підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, і у такому випадку шкода, заподіяна державними органами або їхніми службовими чи посадовими особами, відшкодовується на загальних підставах. Однак для цього обов`язковим є визнання рішень протиправними чи незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними.

У відповіді на відзив Тернопільської обласної прокуратури позивач ОСОБА_1 заперечив наведені відповідачем доводи та вважає помилковими твердження про те, що Тернопільська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі, оскільки його незаконне затримання та інші незаконні дії під час досудового розслідування були санкціоновані саме прокуратурою, і внаслідок вказаних дій він не мав повноцінної можливості працевлаштуватись, а його репутації завдано шкоди. У зв`язку із наведеним він також був змушений докладати додаткових зусиль для того, щоб віднайти кошти для покриття витрат, пов`язаних із явкою до суду. Вказані обставини призвели до кардинальних змін у його житті, завдали моральних страждань та позбавили його звичайного ритму життя. Позивач звертає увагу на те, що розмір завданої йому моральної шкоди визначений у мінімальному розмірі, виходячи із мінімальної заробітної плати станом на день пред`явлення позову.

У письмових запереченнях Тернопільська обласна прокуратура наголосила, що відповідачем у цій справі слід було визначити державу, оскільки відшкодування шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної влади, їх службовими чи посадовими особами, покладається на державу, а не на відповідні органи державної влади. Окрім того, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , посилаючись на неможливість працевлаштуватися, не зазначає, де він працював до затримання, чи звільнявся із попередньої роботи через затримання чи інші дії, пов`язані із кримінальним провадженням, а також, що саме стало перешкодою у його працевлаштуванні та як це вплинуло на його професійну репутацію. Позивач не конкретизує дії працівників правоохоронних органів, які, на його думку, завдали йому моральної шкоди та не зазначає у чому ця шкода полягала. Оскільки кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, підстави для відшкодування позивачу шкоди у цьому випадку не виникли. Водночас факт незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів має бути встановлений в обвинувальному вироку чи іншому рішенні суду. З огляду на наведене відповідач вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 , викладені у відповіді на відзив.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дзьоба О. Б. у судовому засіданні позов підтримав та вказав, що ОСОБА_1 просить стягнути на його користь моральну шкоду у мінімальному розмірі з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за один місяць незаконного перебування під слідством та судом, а саме з 05.02.2022 року до 20.12.2022 року, тобто з моменту повідомлення про підозру і до моменту набрання ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.12.2022 року законної сили. Адвокат Дзьоба О. Б. також пояснив, що йому відомо про зміну розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду цієї справи, однак позивач не має наміру збільшувати розмір заявленої моральної шкоди.

Представник відповідача ГУНП в Тернопільській області Поважна Г. В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову ОСОБА_1 з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Просить відмовити у позові за безпідставністю вимог. Представник відповідача вказала, що під час здійснення досудового розслідування було зібрано достатньо доказів для пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення, однак згодом свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змінили свої показання, у зв`язку із чим прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення. Оскільки органи досудового розслідування не вчиняли будь-який неправомірних дій відносно позивача, підстав для задоволення позову немає.

Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури прокурор Петрівська І. А. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову ОСОБА_1 з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Суду додатково пояснила, що відповідачі є неналежними, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, що свідчить про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Також посилається на те, що до позову не долучено жодного доказу, який би підтверджував спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди.

Відповідач ГУ ДКС в Тернопільській області не забезпечили явку представника у судове засідання, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.01.2024 року прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 про зміну предмета позову, згідно якої позивач змінив позовну вимогу про стягнення з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди вимогою - стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 472 241,93 грн відшкодування моральної шкоди.

Судом установлено такі обставини.

Як убачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 05.02.2017 року, ОСОБА_1 було затримано 05.02.2017 року о 22 год 00 хв на підставі ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) як підозрюваного у вчинені злочину (а. с. 19-21).

06.02.2017 року у кримінальному провадженні № 0000048 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом «Nissan Patrol» з номерним знаком НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_6 (а. с. 22-23).

Окрім того, 06.02.2017 року слідчий СВ Бучацького ВП Карп`юк І. В. за погодженням прокурора Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Шимоновича Ю. І. звернувся до слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області із клопотанням про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на ОСОБА_1 таких обов`язків: 1) прибувати до слідчого за вимогою; 2) не відлучатися за межі Бучацького району без дозволу слідчого, прокурора або суду, за винятком з`явлення на їх виклик; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання або місця роботи (а. с. 24-25).

Згідно інформації з ЄДРСР (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69633735) ухвалою слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 07.02.20217 року у задоволенні клопотання слідчого СВ Бучацького ВП про застосування до підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000048 від 05.02.2017 року запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання відмовлено.

04.10.2022 року прокурором Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області Старух В. І. за погодженням керівника Бучацької окружної прокуратури Носовського М. В. винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. Постанова мотивована зміною показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також неможливістю допитати потерпілого ОСОБА_6 , який перебуває за межами України. Враховуючи показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_1 , проаналізувавши встановлені у ході судового розгляду кримінального провадження обставини, докази, які були безпосередньо дослідженні у судовому засіданні, прокурор ОСОБА_10 дійшла висновку, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується (а. с. 26-30).

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.12.2022 року, яка набрала законної сили 21.12.2022 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000048 від 05.02.2017 року, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (а. с. 6).

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, прийшов таких висновків.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратурою або судом, визначені ст. 1176 ЦК України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, серед іншого, відшкодовуються моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися, також закріплене у п. 17 ч. 3 ст. 42 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Аналогічний висновок викладений у п. 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Враховуючи вищевикладене, суд відкидає доводи представників ГУНП в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури про те, що оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, підстави для відшкодування моральної шкоди у такому випадку не виникли.

Окрім того, суд звертає увагу на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20, згідно якого для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у випадку закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення, непотрібно додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи слідства.

А тому доводи представника ГУНП в Тернопільській області про те, що позивачем не доведено факт незаконності дій посадових осіб поліції, причинного зв`язку між їхніми діями та завданою моральною шкодою, суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правилами ст. 1176 ЦК України та Законом № 266/94-Ввизначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди.

Водночас суд вважає помилковим посилання представника ГУНП в Тернопільській області на постанову Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 199/1478/17, у п. 35 якої Верховний Суд зазначив, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Вказаний висновок Верховного Суду стосується загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду, визначених ст. 1167 ЦК України, а не спеціальних підстав відповідальності, передбачених ст. 1176 ЦК України, про що вказано у цій же постанові.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 266/94-ВР у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

У ст. 12 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратуру, які повинні здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Водночас відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо ОСОБА_1 передбаченого ст. 11 Закону № 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті порушеного права позивача.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту у силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Такі висновки викладені у п. п. 64, 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

З огляду на зазначене, суд вважає безпідставними доводи представника ГУНП в Тернопільській області про те, що ОСОБА_1 не дотримався установленого законом порядку звернення із заявою про відшкодування шкоди, так як позивач звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди в порядку, передбаченому ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", що підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

При цьому кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито Монастириським районним судом Тернопільської області, а тому до повноважень суду належить визначення розміру відшкодовуваної шкоди, зазначеної у п. п. 1, 3, 4 ст. 3 № 266/94-ВР.

Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Доводи представників відповідачів стосовно того, що моральна шкода, заподіяна позивачу, не доведена обґрунтованими доказами, суд відхиляє, оскільки тривале перебування ОСОБА_1 під слідством та судом беззаперечно порушило звичний уклад життя позивача, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 05.02.2017 року до 20.12.2022 року, тобто з моменту затримання і до моменту набрання законної сили ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.12.2022 року про закриття кримінального провадження № 0000048 (70 місяців та 15 днів) є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Водночас суд звертає увагу на те, що факт обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, на що у судовому засіданні покликався представник позивача, не підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц наведено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Суд погоджується із розрахунком представника позивача щодо періоду перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, що впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди.

Початок відліку строку перебування під слідством і судом слід обраховувати з 05 лютого 2017 року з моменту затримання позивача за підозрою у вчиненні злочину Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.11.2023 року у справі № 515/743/22 (п. 72).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01.01.2024 року 7100 грн, з 01.04.2024 року 8000 грн.

Однак, як зазначив у судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 обраховує розмір завданої йому моральної шкоди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на момент пред`явлення позову (16.11.2023 року), тобто у розмірі 6700 грн. Представник ОСОБА_1 підтвердив, що позивачу відомо про зміну розміру мінімальної заробітної плати, однак останній не має наміру збільшувати розмір заявлених вимог.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Визначаючи розмір відшкодування, враховуючи глибину душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації його життєвих планів, звичок і бажань, керуючись засадами розумності, справедливості, суд дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 472 241,93 грн (469 000 грн (6700 грн х 70 міс) + 3241,93 грн (6700 грн / 31 днів х 15 днів)), що визначений позивачем.

Саме такий розмір відшкодування моральної шкоди за 70 місяців та 15 днів перебування під слідством та судом є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що згідно заяви про зміну предмета позову ОСОБА_1 просить стягнути на його користь відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України і у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (постанова Верховного Суду від 21.12.2023 року у справі № 757/4618/22-ц).

Враховуючи вищенаведене, визначений судом розмір відшкодування слід стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України без зазначення способу стягнення та суб`єкта виконання.

Щодо доводів представників відповідачів про те, хто є належним відповідачем у цій справі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через уповноважений орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Враховуючи наведене, а також зважаючи на зміст заявлених ОСОБА_1 вимог, суд відкидає доводи представника Тернопільської обласної прокуратури про те, що ГУНП в Тернопільської області і Тернопільська обласна прокуратура є неналежними відповідачами.

Водночас суд звертає увагу на те, що Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Зважаючи на наведене, суд приходить висновку, що ГУ ДКС в Тернопільській області не є належним відповідачем у цій справі і позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ДКС в Тернопільській області не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 15, 16, 23, 170, 1173, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 279-282, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури про стягнення з Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 472 241 (чотириста сімдесят дві тисячі двісті сорок одну) грн 93 (дев`яносто три) коп у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляцій скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка, 39, м. Тернопіль, .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Валова, 11, м. Тернопіль, .

Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, місцезнаходження: вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, .

Повний текст рішення складено 04.04.2024 року.

Головуючий суддя Ю. Г. Гудкова