12.01.2024 Єдиний унікальний номер 205/8216/22
Справа №205/8216/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Зибалової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/8216/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: акціонерне товариство «Ідея Банк», акціонерне товариство «ОТП Банк» про поділ майна подружжя та поділ боргових зобов`язань-

ВСТАНОВИВ:

02.12.2022 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: акціонерне товариство «Ідея Банк», акціонерне товариство «ОТП Банк», про поділ майна подружжя та боргових зобов`язань.

Позов обґрунтовано тим, що з 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 16.09.2022 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що подружжя не підтримує шлюбні відносини, не веде спільне господарство та проживає окремо з жовтня 2021 року. Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2014 року відповідач не працювала, оскільки перебувала в декретній відпустці по догляду за дітьми. Джерелом існування сім`ї були грошові кошти, які отримував позивач за основним та додатковим місцем роботи.

У період шлюбу за спільні кошти подружжям в інтересах сім`ї за згодою подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2019 року, зареєстрованого за № 3160, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., придбано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 0,073 га з кадастровим номером: :08:017:0032 за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на майно зареєстровано за відповідачем. За час шлюбу майно значно покращилося: було зроблено ремонт будинку, господарських будівель, упорядкована прибудинкова територія. На ремонт будинку позивачем у інтересах сім`ї та за згодою подружжя було отримано кредит у АТ «ОТП Банк» в розмірі 48 561 грн. На даний час зобов`язання з повернення кредиту за кредитним договором № від 24.07.2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк», подружжям у солідарному порядку не виконано, борг, що станом на 15.11.2022 року складає 42 825,32 грн., з яких: 26 250,81 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10 340,44 грн. заборгованість за відсотками, 6 234,07 грн. заборгованість за комісією банку, сторонами не погашено. Також у період шлюбу позивачем у інтересах сім`ї та за згодою дружини 22.12.2020 року укладено кредитний договір № Z75.00400.007313979 та отримано кредит у розмірі 48 111,71 грн. Станом на 14.11.2022 року борг за кредитом, непогашений подружжям, становить 19 271,15 грн.

Оскільки сторони не можуть домовитися щодо поділу майна в позасудовому порядку, позивач просить визнати житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 0,073 га, кадастровий номер: :08:017:0032 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнати за позивачем у порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину: житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 0,073 га. кадастровий номер: :08:017:0032, визнати за відповідачем у порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем в рівних частках - по 1/2 частці, грошові зобов`язання за кредитним договором від 24.07.2020 року №, укладеним між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «ОТП БАНК» та кредитним договором №Z75.00400.007313979 від 22.12.2020 року. укладеним між позивачем ОСОБА_1 та АТ «ІДЕЯ БАНК».

Ухвалою судді від 09.01.2023 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

13.03.2023 року від представника ОСОБА_7 адвоката Кокарєва А.П. надійшов відзив на позов, у якому заперечував проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача. Факт придбання вказаного будинку за особисті кошти встановлений у п. 10 договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. ОСОБА_1 відомо про те, що він добровільно надав нотаріусу заяву від 06.09.2019 року щодо набуття вищевказаного будинку за особисті кошти ОСОБА_6 . Також відповідач не погоджується, що джерелом існування сім`ї були грошові кошти, які отримував позивач за основним та додатковим місцем роботи, оскільки відповідач з 03.09.2018 року по теперішній час була офіційно та неофіційно працевлаштована. Представник вважає, що дійсною метою подання даного позову є затягування розгляду справи № 205/6881/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів, що за час шлюбу стан спірного нерухомого майна значно покращено, позивачем не надано. Відповідач заперечує, що грошові кошти, отримані позивачем за кредитними договорами, укладеними за час шлюбу, були витрачені в інтересах сім`ї. Кредитний договір №Z75.00400.007313979 від 22.12.2020 року. укладений позивачем з АТ «Ідея Банк», містить пункт 1.7.. відповідно до якого банк надає кредит позивальнику для власних потреб. Також позивач не надав банківської виписки з рахунку, яка б свідчила про витрати коштів на потреби сім`ї, не надав письмової згоди відповідача на отримання кредитів. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалами суду від 26.06.2023 року в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Кустова С.В. про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, відмовлено, а також частково задоволено клопотання представника відповідача адвоката Кокарєва А.П. про витребування доказів.

Ухвалою суду, постановленою 04.10.2023 року без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

05.01.2024 року від представника відповідача адвоката Кокарєва А.П. надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких нотаріально посвідчена заява про придбання спірного будинку за кошти, що належать особисто відповідачу та зміст п. 10 договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2019 року свідчать про те, що подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна як такого, що є особистою приватною власністю дружини. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

08.01.2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Кустова С.В. надійшли додаткові пояснення, у яких, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постановах по справам № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року, № 161/8116/19, № 372/504/17 від 21.11.2018 року, зазначив, що придбання майна одним з подружжя за особисті кошти має підтверджуватися належними документами, у іншому випадку презумпція права спільної сумісної власності подружжя не буде спростована. На підставі викладеного просив позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 позов підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9 проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду та таке.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2014 року (а.с.15-17, 98). Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18-19).

З червня 2016 року по квітень 2021 року позивач отримував дохід від 8 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (а.с.50-51).

06.09.2019 року ОСОБА_1 підписав заяву, відповідно до якої надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на купівлю та укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Цією заявою повідомив, що гроші, які будуть витрачені на купівлю нерухомого майна, є особистою власністю ОСОБА_6 , тому претендувати на це майно як на спільну сумісну власність подружжя не буде, а також сповістив, що це майно буде особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_6 . Справжність підпису ОСОБА_1 засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., заяву зареєстровано в реєстрі за № 3159 (а.с.117).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3160, відповідач за особисті кошти придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 109,8 кв.м., житловою площею 48,9 кв.м., який розташовано на не приватизованій земельній ділянці площею 0,0703 га з кадастровим номером: :08:017:0032, що перебуває в комунальній власності (а.с.100-101).

Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2019 року за відповідачем (а.с.20).

Відповідно до звіту в стислій формі про оцінку майна ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1 027 407 грн. (а.с.21-37).

24.10.2020 року між позивачем та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № , відповідно до якого ОСОБА_1 отримав 45 300 грн. на споживчі цілі та зобов`язався повернути до 24.07.2023 року (а.с.44). Станом на 20.11.2022 року заборгованість ОСОБА_1 становила 42 825,32 грн. (а.с.43). Згідно з довідкою від 08.01.2024 року ОСОБА_1 виконав боргові зобов`язання за вищевказаним кредитним договором.

22.12.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z75.00400.007313979, відповідно до якого позивач отримав кредит для власних потреб в розмірі 30 000 грн. та зобов`язався повернути до 22.12.2022 року (а.с.40). Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором від 22.12.2020 року станом на 14.11.2022 року заборгованість ОСОБА_1 становить 19 271,15 грн.(а.с.38).

У судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2022 року.

Позивач стверджує, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбано за спільні кошти подружжя, значно покращено за період шлюбу, а кредити в банках у 2020 році позивач отримав в інтересах сім`ї. Відповідач заперечує проти тверджень позивача. Отже, між сторонами виник спір, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання вищевказаного житлового будинку спільною сумісною власністю сторін та поділ майна, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 і в подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як встановлено судом, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, відповідачем доведено, що вказане нерухоме майно придбане за її особисті кошти, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 .

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.04.2021 року по справі № 214/4692/16-ц, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений також у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

Отже, позивач у нотаріально посвідченій заяві підтвердив, що житловий будинок придбано за особисті кошти дружини та є особистою приватною власністю, а він не буде претендувати на це майно як на спільну сумісну власність подружжя. Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна житлового будинку, а саме, що воно придбано за особисті кошти відповідача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

З урахуванням викладеного, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину такого будинку після подання ним нотаріально посвідченої заяви про відсутність претензій на це майно як на спільну сумісну власність подружжя не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.

За встановлених обставин суд доходить висновку про спростування відповідачем презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги щодо поділу боргових зобов`язань за кредитними договорами, суд виходив з такого.

Як встановлено судом, позивач уклав кредитний договір з АТ «ОТП Банк» за час шлюбу з відповідачем, станом на 08.01.2024 року заборгованість погасив у повному обсязі. Також у період шлюбу позивач уклав з АТ «Ідея Банк» кредитний договір та отримав кредитні кошти, як зазначено в самому договорі, для власних потреб.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За ч. 1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Також, у відповідності до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17, постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц, постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц, постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц, постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц тощо.

Однак, вказані норми законодавства і правові позиції Верховного Суду стосуються поділу майна подружжя та врахування боргів, а не поділу боргу, у тому числі після його сплати.

Таким чином, сплата заборгованості за кредитним договором, укладеним позивачем в період шлюбу з відповідачем тільки самим позивачем, а також наявність боргових зобов`язань за кредитним договором, укладеним під час шлюбу, не свідчить про порушення прав позивача, оскільки позивачем не надано доказів на придбання якого саме майна, необхідного для інтересів сім`ї, були використані отримані грошові кошти.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. 368 ЦК України,ст.ст. 4, 12-13, 77, 81, 82, 89, 141, 263, 265, 268, 352, 354 ЦПК України,, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: акціонерне товариство «Ідея Банк», акціонерне товариство «ОТП Банк» про поділ майна подружжя та поділ боргових зобов`язань - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.01.2024 року.

Суддя Н.Г.Остапенко