Дата документу 10.01.2024 Справа № 336/6490/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6490/22 Головуючий у 1 інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/191/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
10 січня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів: Гончар М.С.
за участі секретаря: Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Фофанов Ярослав Леонідович, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення,
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення.
Позивачка стверджує, що з роками стосунки з відповідачем погіршились, тому в серпні 2021 року вона вимушена була шукати собі прихисток у знайомих та друзів, проте, мала доступ до квартири. За останні декілька місяців до звернення до суду стосунки з відповідачем погіршились, у зв`язку з чим він чинить позивачці перешкоди у доступі до
квартири (заборона заходити в середину).
У позові зазначено, що 17.05.2022 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя розірвано шлюб між позивачкою і відповідачем. 20.05.2022 відповідач змінив замок на вхідних дверях квартири, відмовився надавати їй ключі, не пустив її до оселі і повідомив, що після розірвання шлюбу вона не зможе потрапити до квартири. Проте, позивачка стверджує, що вона є співвласником зазначеної квартири, зареєстрована в ній та постійно проживає з моменту реєстрації, тобто користувалась квартирою протягом 30 років. За цей час сторони придбали спільне майно, облаштовували житло для подальшого життя. Зауважує ОСОБА_2 й на тому, що спірна квартира є єдиним можливим її місцем проживання, наразі можливості придбати собі нове житло вона не має, тому дії відповідача суттєво погіршують її становище, створюють перешкоди у користуванні майном.
Крім того, позивачка зверталась з приводу створених перешкод у користуванні квартирою до відповідача листом від 29.06.2022, до районного відділення поліції № 3 Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області та до голови ОСББ "ДОБРОБУТ 3", однак зазначені заходи не допомогли їй усунути перешкоди та поновити право володіння й користування квартирою.
Із врахуванням викладених обставин та з підстав, передбачених ст. 15, 16, 316, 319,
358, 391 ЦК України, просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення. За змістом позовної заяви стороною позивача заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомого у сумі 6 000,00 гривень.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у сумі 992,40 гривні (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 000,00 гривень (дві тисячі гривень 00 копійок).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Фофанов Я.Л., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач не довела будь-якими належними та допустимими доказами, що їй чиняться перешкоди у користуванні майном.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що позивач не сплачує кошти за утримання квартири та за утримання будинку. Натомість, відповідач самостійно в повному обсязі за всіх співвласників квартири, незважаючи на перепони, які позивач здійснює відповідачу, оплачує всі комунальні платежі та утримує квартиру у належному стані. Вказує, що позивач мала можливість тривалий час приходити до квартири, адже замки не були замінені відповідачем. Позивач постійно приходила до квартири та виносила особисті речі відповідача.

Окрім того, договір від 13.12.1989р. про надання житлового приміщення не був прийнятий до уваги судом, але даний договір міг підтвердити факт виділення підприємством квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , саме відповідачу особисто як молодому працівнику від АТ «Мо-

тор Січ». Тобто, відповідач не зміг належним чином скористатися своїми процесуальними правами у зв`язку з порушенням судом принципів рівності сторін, змагальності. Також відповідач був позбавлений права на виклик свідка, який міг би надати суду свідчення по справі, які мають значення для характеристики позивача з іншої сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечувала, що має, окрім спірної квартири, інше житло. Вказувала, що нею доведено, що саме з боку відповідача ОСОБА_2 їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Просить рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду сторони та їх представники підтримали свої позиції.

Стороною відповідача було заявлено клопотання про допит свідка на стадії апеляційного провадження, яке протокольною ухвалою залишено без задоволення, оскільки відповідно до приписів статті 367 ЦПК України апеляційний суд задовольняє клопотання про дослідження нових доказів лише у разі, якщо таке клопотання безпідставно було відхилено судом першої інстанції. Проте, з матеріалів справи вбачається, що таке клопотання було заявлено відповідачем з порушенням строків, а саме, після закриття підготовчого провадження. Тож і на стадії апеляційного розгляду це клопотання не може бути задоволено.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає, серед іншого, житло.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст. 13 цього Кодексу.

Зокрема, ч.3 ст. 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За нормою ст. 310, ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа має право на місце проживання та на вільний вибір місця проживання, його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян,інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Крім того, чч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою ст. 150 ЖК УРСР врегульовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також, при розгляді справи суд виходить зі змісту ч. 3 ст. 269, ч.1 ст. 270, ч.1 ст. 271 ЦК України. Так, фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. До особистих немайнових прав, зокрема, відноситься право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Частинами 1, 2 ст. 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Як визначено ст. 276 ЦК України, фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Слід наголосити, що за змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.06.1986 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, актовий запис № 16, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/1728/22 від 17.05.2022. Рішення набрало законної сили

17.06.2022.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18.09.2006, виданого головою Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради Романенком Ю.П., квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Зазначена обставина підтверджується й інформаційною довідкою № 303660760 від 27.06.2022 з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої квартира, реєстраційний номер 16264653, за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності з 04.10.2006 належить ОСОБА_1 (частка власності 1/1, свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , 18.09.2006 Шевченківська районна адміністрація Запорізької міської ради), ОСОБА_2 (частка власності 1/1, свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , 18.09.2006 Шевченківська районна адміністрація Запорізької міської ради), ОСОБА_3 (частка власності 1/1, свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , 18.09.2006 Шевченківська районна адміністрація Запорізької міської ради).

Суд визнав доведеним, що позивачка не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про непроживання та відсутність особистих речей від 05.05.2022, який затверджено Головою правління ОСББ «Добробут 3». Зазначена обставина визнається сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

З матеріалів справи видно, що позивачка дійсно зверталася до відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області та до ОСББ «Добробут 3» щодо зміни замків на вхідній двері квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини підтверджуються відповіддю на запит від ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за вих. № Л76/48/03/03-2022 від 21.06.2022 та відповіддю голови правління ОСББ «Добробут 3» Дунаєнком Ю. за вих. № 5 від 27.06.2022. Проте, факт притягнення до адміністративної та/або кримінальної відповідальності жодної особи наявними доказами не підтверджено.

Разом з цим, під час судового розгляду справи відповідачем неодноразово визнавалась та обставина, що ним дійсно змінено замки на вхідні двері квартири й комплект ключів він позивачці не надавав.

Проте, під час провадження справи в суді стороною відповідача оголошувались різні дати здійснення заміни замків, на чому наголошував суд, з`ясовуючи думку відповідача. Так, востаннє - у судовому засіданні 13.10.2023 ОСОБА_1 повідомлено про заміну замку у вересні 2023 року.

Під час судового розгляду справи судом здійснено допит свідків за клопотанням сторони позивача.

Так, свідок ОСОБА_5 пояснила, що знайома із сім`єю ОСОБА_6 протягом тривалого часу, вони товаришували сім`ями. Нещодавно між позивачем та відповідачем прогрішилися відносини й ОСОБА_2 пояснювала їй, що не має, де жити. Так, свідок пояснила, що вони разом з ОСОБА_2 два рази у червні 2022 ходили до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проте, потрапити у квартиру не змогли, тому що були замінені замки. Чи проживає у зазначеній квартирі ОСОБА_3 , свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що сім`ю ОСОБА_6 знає з 1989 року. Їй відомо, що у них є спільний син ОСОБА_8 . Зазначила, що усі речі колишнє подружжя придбавало разом під час спільного проживання. Зазначила, що позивачка ОСОБА_2 проживає з травня 2022 року разом із нею. У травні 2022 року та в березні 2023 року вони разом з позивачкою ходили до її квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але в квартиру потрапити не виявилося за можливе, оскільки змінені замки, двері відчинити не вдалося.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважав, що вимоги позивача є обґрун-тованими, оскільки нею були доведені перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою, яка є їх спільним майном. Тож, судом було усунуто їй перешкоди шляхом вселення до спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції в рішенні зазначає, що ним не було здобуто доказів, що третя особа ОСОБА_3 , який є співвласником квартири, чинив перешкоди позивачеві у користуванні квартирою, але при цьому суд не з`ясував позицію третьої особи, а тому не міг достовірно встановити, яка саме особа перешкоджає позивачу у цьому.

Між тим, колегія вважає, що саме позивачу належить визначати відповідача, який порушує його право, а суд має встановити, чи це відповідає дійсності чи таке ствердження є необґрунтованим.

В цій справі сторони вказували, що третя особа їх син ОСОБА_3 створив свою сім`ю та у спірній квартирі з батьками давно не мешкає. Вказані обставини в ході розгляду справи підтверджував і відповідач, а тому підстав вважати, що саме син сторін створив перешкоди матері у користуванні квартирою не мається.

Апелянт зазначає, що письмові вимоги та претензії позивача, які надані як докази у справу, не були отримані ним, оскільки не надсилались відповідачу. Окрім того, позивач не зазначила опис вкладення до поштового відправлення та не надала копію фіскального чеку в якості підтвердження відправки цих листів.

Однак, суд наразі підтвердив в рішенні позицію відповідача, не взявши до уваги лист від 29.06.2022р. саме через ці обставини. Тобто порушень з боку суду в цій частині норм

процесуального права не встановлено.

В скарзі також наголошується на тому, що позивач не сплачує свою частку витрат у спільній власності, не здійснює платежі за комунальні послуги та за утримання будинку, які несе виключно відповідач.

Проте, суд першої інстанції, перевіривши в ході розгляду справи ці заперечення відповідача проти позову, обґрунтовано вважав, що ці обставини не позбавляють співвласника права на користування квартирою. Також колегія наголошує, що співвласник, який здійснив в повному обсязі платежі по квартирі за інших співвласників, може вимагати сплати ними на його користь своєї частини платежів.

Що стосується акту від 05.05.2022 про не проживання та відсутність особистих речей позивача у квартирі АДРЕСА_3 з серпня 2021 року, складеного комісією у складі голови ОСББ «Добробут 3» Дунаєнка Ю.М. ( квартира 105) та двох сусідів ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_4 ) і ОСОБА_10 (квартира АДРЕСА_5 ), то колегія вважає, що актом підтверджується позиція позивача, яка сама визнає, що через погані стосунки з чоловіком вимушено відшукала собі тимчасовий прихисток, але зв`язок із квартирою не втрачала допоки відповідач не змінив замки, оскільки навідувалась до квартири у його відсутність. Цей факт зафіксовано і в рішенні суду про розірвання шлюбу, що сімейні стосунки сторін припинені з серпня 2021 року.

Навіть у такому випадку співвласник не втрачає права користування своєю власністю як це передбачено для житла, що не являється об`єктом права власності, а може продовжувати користуватись спільним майном навіть після тимчасової перерви. При цьому, добровільність чи вимушеність не проживання в квартирі, співвласником якої є позивач, не мають будь-якого правового значення з огляду на те, що не втрачається право власності, а відтак і правомочності власника на володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідач у скарзі вказує, що змінив замки лише з тієї причини, що позивач у його відсутність виносить з квартири його речі, у зв`язку із чим він звернувся до поліції. Проте доказів звернення до поліції за такими підставами як суду першої інстанції, так і апеляційному суду не надав, рішення правоохоронного органу з приводу встановлення таких обставин відсутнє, будь-яким іншим доказом такі ствердження не підтверджені.

Також апелянт зазначає, що судом не було прийнято до уваги його клопотання від 18.04.2023 року про долучення до матеріалів справи наступних письмових доказів: повідомлення про злочин від ОСОБА_11 , відповідь відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області № 0-77/43/01/03-2023 від 24.03.2023р., договір від 13.12.1989р. надання житлового приміщення. Вважає, що свідчення ОСОБА_11 могли надати інше уявлення про позивача, її сутність і фактично спростували б позицію позивача.

Однак колегія наголошує на тому, що ці докази обґрунтовано не прийняті судом пер-

шої інстанції, оскільки про їх долучення заявлено клопотання вже після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

В скарзі зазначається, що суд безпідставно прийняв до уваги свідчення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які плутались у періодах та роках, коли відбувались фактичні події, не могли надати відповіді на питання.

Але суд поклав в основу свого рішення про перешкоди відповідача позивачеві в користуванні квартирою не лише самі по собі свідчення вказаних свідків, а сукупність зібраних доказів, якими є, в тому числі: пояснення свідків, акт про не проживання та відсутність особистих речей від 05.05.2022, який затверджено Головою правління ОСББ «Добробут 3», відповідь ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за вих. № Л76/48/03/03-2022 від 21.06.2022 та відповідь голови правління ОСББ «Добробут 3» Дунаєнком Ю. за вих. № 5 від 27.06.2022.

Крім того, навіть сам відповідач в ході розгляду справи підтверджував зміну замків, вказуючи різні дати та роки, періодично змінюючи їх.

На запитання апеляційного суду в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 підтвердив, що змінив замки та не надав ключі колишній дружині, а також що наразі в неї ключів від квартири не мається. Тобто сам визнав, що перешкоди з його боку для позивача у користуванні квартирою є наявними.

Вказуючи, що у позивача є окреме житло у квартирі, у якій мешкають матір і сестра позивача, відповідач цих стверджень не доводить відповідно до вимог статті 81 ЦПК України.

Той факт, що договір від 13.12.1989р. про надання житлового приміщення підтверджує виділення підприємством квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , саме відповідачу особисто як молодому працівнику від АТ «Мотор Січ», не створює йому будь-якої переваги у пізніше набутому праві власності всіма членами сім`ї ОСОБА_6 в порядку приватизації.

Аргументуючи обґрунтованість позову, колегія вказує, що навіть неприязні стосунки та неможливість спільного проживання у однокімнатній квартирі, не може бути підставою для відмови власнику у користуванні своїм майном нарівні з іншим співвласником.

Зважаючи на все вище наведене, колегія вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України відхиляє її із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 3589, 390 , апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Фофанов Ярослав Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 січня 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова