ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Харків

справа № 638/2067/23

провадження № 22-ц/818/752/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року ухвалене складі судді Орос О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором б/н від 30.01.2012 в розмірі 49 723,16 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 42 010,73 грн, заборгованості по відсотках та за користування кредитом 7 712,43 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 30.01.2012 між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитний картковий рахунок. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (далі кредитний договір). Зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаних відповідачем анкети-заяви, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які викладені на веб-сайті банку, відповідно до яких позичальник обслуговується та надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача. Факт укладення між сторонами кредитного договору підтверджується анкетою-заявою, яку було підписано відповідачем, зі змісту якої вбачається, що останній був проінформований про умови кредитування, надані йому на ознайомлення в письмовій формі. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2021 року виникла вказана вище заборгованість.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 вересня 2023 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 30 січня 2012 року в розмірі 42 010,73 грн та судовий збір в розмірі 2 237,56 грн..

Рішення обґрунтовано тим, що враховуючи положення ч.2 ст. 530 ЦК України та той факт, що позичальником фактично отримані та використані кредитні грошові кошти, що в добровільному порядку на користь позивача не повернуті, вимоги Банку про стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів підлягають задоволенню. Зважаючи на те, що позивачем не доведено належними доказами факт узгодження з відповідачем саме тієї редакції Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», яка міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не повно встановлені обставини у справі та зроблені висновки що не відповідають фактичним обставинам у справі та вимогам закону. Позивач вказує що на виконання укладеного між сторонами договору кредиту відповідачкою було фактично сплачено 229 728 грн 31 коп. Проте, розмір позики, яка надавалась відповідачці за договором взагалі не встановлений. Кредитний ліміт вказує про можливість користування, а не про фактичне передання цих грошових коштів відповідачці. Позивачем надано в якості доказу три різних розрахунки. Виникнення заборгованості в цих розрахунках по датам різниться. Так, перший розрахунок визначений датою 31.05.2015 та складає 4200,91 грн. Другий розрахунок визначений датою 30.06.2019 та становить 12337, 05 грн, останній розрахунок визначений датою 23.02.2023 дорівнює 49723, 16 грн. Різниця між розрахунком шляхом вирахування суми 16 537,96 грн становить 33 185,2 грн. Позивачем, крім картки 025934 дата відкриття 30.01.2012 термін дії 11/15, додатково вказував такі картки:032590 відкриття 08.10.2015 термін дії 10/19;032590 відкриття 12.12.2015 термін дії 10/19;742185 відкриття 04.04.2017 термін дії 09/20; 846260 відкриття 21.08.2018 термін дії 08/22. Грошові кошти вимагаються позивачем взагалі по картці НОМЕР_1 , хоча вона видана, як стверджує позивач 21.08.2018 та не може охоплювати весь проміжок часу, на який вказує позивач, тобто з 30.01.2012. Скаржник зауважив, що автоматичне погашення простроченої заборгованості не вважається визнанням боргу та підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки не є результатом вольових дій боржника, воно свідчить про час коли кредитодавець дізнався про порушення умов договору позичальником. Банківська платіжна картка діє в межах визначеного нею терміну. За таким договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту і кінцевий термін повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК), а не закінченням терміну дії договору, а тому апелянт вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності.

21.02.2024 до суду апеляційної інстанції від АТКБ «ПриватБанк» надійшли пояснення на апеляційну скаргу в якому банк АТКБ «ПриватБанк» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга не містить доводів апелянта з приводу стягнення відсотків, а тому судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не переглядалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 30.01.2012 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, виразив свою згоду, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Зважаючи на факт підписання відповідачем вказаної вище анкети-заяви між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання 30.01.2012 анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір за яким було відкрито картковий рахунок, визначено кредитний ліміт та надано кредитні картки № НОМЕР_2 від 30.01.2012 (термін дії до 11/15), № 032590 від 08.10.2015 (термін дії до 10/19), № 032590 від 12.12.2015 року (термін дії до 10/19), № 742185 від 04.04.2017 (термін дії до 09/20) та № 846260 від 21.08.2018 (термін дії до 08/22).

З наданої позивачем довідки вбачається, що умови кредитування та обслуговування карткового рахунку за кредитним договором були неодноразово змінені в частині розміру кредитного ліміту, востаннє 26.12.2022 збільшено кредитний ліміт до 40 000,00 грн. та 26.12.2022 зменшено кредитний ліміт до 00,00 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 23.02.2023 становить 49 723,16 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 42 010,73 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом 7 712,43 грн.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст. 626 та ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч.1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родинними ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що у разі укладення кредитного договору, він підлягає підпису сторонами, всі істотні умови договору повинні бути узгоджені позичальником та позикодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк 30.01.2012 надав відповідачу кредит в розмірі 300,00 грн., 11.06.2012 збільшив кредитний ліміт до 2 500,00 грн, 08.08.2013 збільшив кредитний ліміт до 5 000,00 грн, 30.08.2017 збільшив кредитний ліміт до 7 000,00 грн, 07.08.2018 збільшив кредитний ліміт до 11 000,00 грн, 21.08.2018 збільшив кредитний ліміт до 12 500,00 грн, 27.01.2020 збільшив кредитний ліміт до 12 500,00 грн, 27.01.2020 збільшив кредитний ліміт до 20 000,00 грн, 30.04.2021 збільшив кредитний ліміт до 35 000,00 грн, 25.08.2021 збільшив кредитний ліміт до 40 000,00 грн., 26.12.2022 зменшив кредитний ліміт до 00,00 грн.

З наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки про рух коштів вбачається, що відповідачем було фактично отримано суму кредиту. Виписка по руху коштів по картковому рахунку відповідача містить інформацію про рух коштів, що знаходяться на балансі зазначених вище кредитних карток, та всі операції за кредитними картками.

За таких обставин, активація відповідачем кредитних карток та користування картковим рахунком також свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

Висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором відповідають вимогам закону та фактичним обставинам у справі.

Відповідачем не надано до суду доказів на спростування заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків,

Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 надано кредитні картки № НОМЕР_2 від 30.01.2012 (термін дії до 11/15), № НОМЕР_3 від 08.10.2015 (термін дії до 10/19), № 032590 від 12.12.2015 (термін дії до 10/19), № 742185 від 04.04.2017 (термін дії до 09/20) та № 846260 від 21.08.2018 (термін дії до 08/22). (а.с. 16).

Посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки строк перевипущеної картки встановлений до серпня 2022 року , а до суду позивач звернувся у березні 2023 року, тобто в межах позовної давності.

Також апеляційний суд зазначає, що перевипуск картки підтверджується випискою по картковому рахунку. Під час перевипуску картки повторна ідентифікація клієнта не є обов`язковою, оскільки перевипуск картки не є укладенням нового кредитного договору, заповнення додаткових документів для перевипуску картки не вимагається, активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного номеру телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації на телефон клієнта. Платіжна картка не може бути активована без згоди клієнта, а тому доводи апелянта з приводу не отримання кредитних карток спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів у справі.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 березня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.В.Бурлака

Н.П.Пилипчук