КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7058/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Зайончковської Вікторії Віталіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28.09.2021 року між ним та відповідачкою укладено договір позики № К280921-1, який змінено додатковою угодою від 30 грудня 2021 року, за умовами якого позивач передав у власність відповідачки кошти в розмірі 211 907,80 грн - еквівалент 7748,60 доларів США на день укладення договору, а відповідачка зобов`язалась повернути позику частинами у визначений договором строк, не пізніше, ніж через три місяці з моменту його укладення, тобто до 28 березня 2022 року. На підтвердження отримання коштів 30 грудня 2021 року відповідачка власноручно підписала розписку, в якій підтвердила, що кошти в розмірі 211907,80 грн отримано нею у повному обсязі і вона зобов`язується їх повернути до 15 березня 2022 року. Проте відповідачка позику не повернула, у зв`язку з чим за умовами договору має сплатити неустойку в розмірі 52 976,75 грн за весь період прострочення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки 331536,75 грн з яких: 278 560 грн - борг за договором позики - еквівалент 7748,60 доларів США на день звернення до суду; 52 976,75 грн - пеня за прострочення виконання договору.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 вересня 2021 року № К280921-1 у розмірі 201048,41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2010,50 грн.

Відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Зайончковської Вікторії Віталіївни про розстрочення виконання рішення суду.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, 11 січня 2024 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 278 560 грн залишок боргу за договором та 52 976,75 грн нарахована неустойка за договором, а разом 331 536 грн 75 коп. на користь ОСОБА_2 за договором позики № К280921-1 від 28 вересня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що згідно п. 9 Договору позики № К280921-1 від 28 вересня 2021 року, сторони погодили, що у випадку зміни курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Зазначена норма також визначена у ч. 1 Додаткової угоди від 30 грудня 2021 року до договору Позики № К280921-1 від 28 вересня 2021 року.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що сторони визначили курс таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк».

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині відмови у стягненні неустойки, зазначив те, що договір позики № К280921-1 від 28 вересня 2021 року укладено у 2021 році, тобто сторони умови п. 11 договору позики погодили на власний розсуд і жодна із сторін щодо цього не заперечувала.

Також не погодившись з вказаним судовим рішенням, 02 лютого 2024 року адвокат Зайончковська Вікторія Віталіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 вересня 2021 року № К280921-1 у розмірі 201 048,41 грн і ухвалити у цій частині нове, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 вересня 2021 року № К280921- у розмірі 187 740,80 грн.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи та не надано оцінку тому факту, що додаткова угода від 30.12.2021 року не підписана особою, яка діяла від імені позичальника, і відповідно є неукладеною.

Вказувала на те, що договір позики № К280921-1 від 28.09.21 року від імені позичальника - ОСОБА_2 уклав ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої Євтушок І.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02 липня 2021 року за реєстровим номером 1511, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_3 в кінці документа в розділі «Підписи сторін».

Натомість, додаткова угода від 30.12.2021 року до договору позики № К280921-1 від 28.09.21 року, яка також укладена від імені позичальника довіреною особою ОСОБА_3 , не містить особистого підпису ОСОБА_3 в кінці документа в розділі «Підписи сторін». Підпис, який стоїть в розділі «підпис» не збігається із зразком підпису ОСОБА_3 , вказаного на довіреності та у договорі позики.

Тому вважає, що додаткова угода від 30.12.2021 року до договору позики № К280921-1 від 28.09.21 року є неукладеною, оскільки згідно преамбули угоди, її укладає ОСОБА_3 , як представник позикодавця, натомість в розділі «Підписи сторін» відсутній його особистий підпис.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилалась також на те, що відповідно до розписки від 30.12.2021 року, ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Євтушок І.О., 211 907,80 грн, що на день укладення цього Договору еквівалентно 7748 доларів США і зобов`язується повернути цю суму ОСОБА_2 в строк до 28.03.2022 року включно.

Звернув увагу суду на те, що відповідно до вказаної розписки в ній зазначено лише еквівалент суми позики доларам США, на момент укладення договору, в той же час, розписка не містить зобов`язання ОСОБА_1 повернути суму позики в еквіваленті доларам США.

Крім того представник відповідачки зазначила, що на виконання умов позики відповідачкою сплачено 24 167 грн, а саме: 30.12.2021 року - 4125 грн, 01.02.2022 року - 10460 грн та 20.06.2022 року - 9582 грн, що не заперечувалось позивачем. Таким чином, залишок боргу відповідача згідно Договору позики складає 187 740,80 грн (211 907,80 грн -24 167 грн).

16 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача від позивача ОСОБА_2 , в якому просив апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач вказував на те, що у довіреності від 02 липня 2021 року чітко зазначено, що позивач уповноважує ОСОБА_3 бути його представником саме з питань укладення та підписання від імені позивача договорів позики, договорів про внесення змін і доповнень до договорів позики.

Тому представник позивача - ОСОБА_3 , діяв лише в межах повноважень наданих йому довіреністю, тому вважає посилання представника відповідача є безпідставними та такими, що направлені на ухилення від виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги також вказував, що заборгованість відповідачем не погашена, зобов'язання не виконані.

05 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача від представника відповідача, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача. Разом з тим просила апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача, представник відповідача вказувала на те, що зі змісту апеляційної скарги позивача слідує те, що позивач не згоден з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в стягненні неустойки, не наводить жодного обгрунтування незаконності рішення суду. Так, фактично позивач висловлює незгоду з доводами суду першої інстанції, проте незгода позивача із судовим рішенням не є обгрунтованням тверджень щодо його незаконності.

Крім того, представник відповідача у своєму відзиву на апеляційну скаргу зазначила, що 29.02.2024 року відповідач сплатила позивачу 42 000 грн, що підтверджується квитанцією № 2ВХР-ВР05-01Х2-0Х6К від 29.02.2024 року. Тому просила закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 42 000 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга адвоката Зайончковської Вікторії Віталіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що за договором сторони узгодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню в строки та порядку, передбаченому договором, буде відповідати еквіваленту 7748 доларів США за курсом АТ «Приватбанк» на дату здійснення платежу.

Проте зазначений пункт договору протирічить законодавству, відповідно до якого еквівалент гривні в іноземній валюті визначається за офіційним курсом Національного банку України.

Станом на 28 березня 2022 (дата виконання зобов`язання) за курсом Національного Банку України 1 долар США становив 29,25 грн, отже, поверненню підлягала сума в розмірі 226629 грн, бо саме цей розмір еквівалентний 7748 доларам США.

Судом першої інстанції враховано, що сторони визнали, що за період з 30 грудня 2021 року по 25 листопада 2022 року відповідачкою сплачено 24167 грн, що на думку позивача, еквівалентно становило 784 доларам США (а.с. 4). У зв`язку з чим розмір заборгованості позивачем розраховано наступним чином:

За вказаний період Національним Банком України було встановлено наступний курс:

30.12.2021 - 27,20 грн за 1 долар = 151,65 доларів США;

01.02.2022 - 26,46 грн за 1 долар = 395,31 доларів США;

20.06.2022 - 29,25 грн за 1 долар = 327,59 доларів США.

Отже, в еквіваленті у доларах США відповідачкою було сплачено 874,55 доларів США, у зв`язку з чим непогашений розмір заборгованості складає 6873,45 доларів США = 7748 - 874,55, що становить 6873,45 доларів США * 29,25 грн = 201048,41 грн.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що станом на день розгляду справи відповідачкою не погашено заборгованість у розмірі 201048,41 грн, що еквівалентно 6873,45 доларів США, тому позов в частині стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню у зазначеному розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення пені у розмірі 52 976,75 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що пеня нарахована позивачем за період, коли законом введено мораторій на стягнення пені на період карантину, введеного в Україні для запобігання коронавірусу COVID-19.

Суд першої інстанції посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка неодноразово продовжувала свою дію, установлено на території України карантин, який закінчився 01 липня 2023 року та Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України наступного було доповнено пунктом 15 наступного змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що за законом у період з 01 березня 2020 року по 01 липня 2023 року відповідача як позичальника за договором позики звільнено від сплати пені на користь позивача як позикодавця.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановлено, що 28 вересня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець), інтереси якого представляв ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та відповідачкою ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір позики № К280921-1.

Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність позикодавця грошові кошти в сумі 118 333 грн 71 коп., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США=26,73 грн) на день укладення цього договору еквівалентно 4427 доларів США 00 центів, в свою чергу позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому договором буде 4427 доларів США 00 центів, за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 28.12.2021 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Відповідно до п. 5 договору позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів:

- 5586 грн 57 коп., що еквівалентно 209 доларів США - до 28 жовтня 2021 року включно;

- 5586 грн 57 коп., що еквівалентно 209 доларів США - до 28 листопада 2021 року включно;

- 107160 грн 57 коп. еквівалентно 4009 доларів США - до 28 грудня 2021 року включно.

Відповідно до п. 9 договору позики сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим Договором.

30.12.2021 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики № К280921-1, згідно умов якого було внесено зміни в п. 1, 5, 6 (а.с. 5 зв.).

Відповідно до п. 1 Договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 211 907,80 грн, що за курсом АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар = 27,35 грн) на день укладення цього Договору еквівалентно 7748 доларів США 00 центів, в свою чергу, позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 7748 доларів США 00 центів, за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 28.03.2022 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Відповідно до п. 5 Договору відповідачка зобов`язувалася повернути позику в такими частинами: 10010,10 грн, що еквівалентно 366 доларів США - до 28.01.2022 року; 10010,10 грн, що еквівалентно 366 доларів США - до 28.02.2022 року; 191887,60 грн, що еквівалентно 7016 доларів США - до 28.03.2022 року.

В пункті 6 договору сторони узгодили, що позика може бути повернута позикодавцю достроково.

30 грудня 2021 відповідачка ОСОБА_1 підписала друкований текст розписки про отримання від позивача ОСОБА_2 позики в розмірі 211907,80 грн, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 7748 доларів США (а.с. 7).

Пунктом 11 договору сторони визначили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у доларах, неустойку в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 16.3 Договору позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики.

Позивачем визнано, що на день розгляду справи відповідачка повернула позику в розмірі 24167 грн (а.с. 4 зв.).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 25 листопада 2022 року позичальник свої забов'язання не виконав та не повернув платіж згідно з Договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 331 536 грн 75 коп. (278 560 грн - сума боргу за тілом, 52 976,75 грн нарахована неустойка) (а.с. 4 зв.).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази надані позивачем з ПриватБанку щодо зміни курсу валют гривні по відношенню долара на день здійснення платежів: січень, лютий, березень 2022 року.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи частково позовні вимоги, оскільки між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого відповідач не виконала, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу за цим договором.

Разом з тим враховуючи умови укладеного договору положення статті 533 ЦК України та те що позивачем не надано доказів з ПриватБанку щодо зміни комерційного курсу валют, а саме гривні до долара США, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу за офіційним курсом відповідно до умов договору та положень цієї норми, врахувавши що відповідачкою було сплачено 874,55 доларів США, у зв`язку з чим непогашений розмір заборгованості склав у розмірі 201048,41 грн, що станом на 28 березня 2022 року (дату виконання зобов`язання) еквівалентно у розмірі 6873,45 доларів США, що і підлягав стягненню в межах позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, оскільки на зазначені правовідносини розповсюджується дія положення постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та приписи п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що сторони визначили курс таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Верховний Суд в постанові від 16.11.2022 року у справі №301/2052/18 зазначив, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вже зазначалось вище, позивач не надав доказів, ні до позовної заяви ні під час розгляду справи на підтвердження зміни комерційного курсу гривні по відношенню до долара США з ПриватБанку. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення виходив з доказів наданих сторонами, та не міг вдаватися до самостійного збирання доказів, отже враховуючи що в договорі визначений еквівалент, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо розрахунку за офіційним курсом НБУ, як визначено в законі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у частині стягненні неустойки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанову Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою з 12 березня 2020 року встановлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, суд першої інстанції вірно застосував вказані норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав стягнення з відповідача суми неустойки. Адже неустойка нарахована за період з 29 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20, 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22, 05 квітня 2023 року у справі № 756/7895/21.

Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката Зайончковської В.В., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що додаткова угода від 30.12.2021 року не підписана особою, яка діяла від імені позичальника, і відповідно є неукладеною, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься копія довіреності від 02.07.2021 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_3 бути його представником зокрема з питань укладення та підписання від імені ОСОБА_2 договорів позики, договорів про внесення змін і доповнень до договору позики. Також цією довіреністю ОСОБА_2 надав право ОСОБА_3 підписувати договори про внесення змін та доповнень до існуючих договорів, а також передавати грошові кошти по договору позики (а.с. 59). Тобто представник ОСОБА_3 діяв лише в межах повноважень наданих йому довіреністю від імені ОСОБА_2 .. Крім того відповідач власноручно написала окремо розписку на підтвердження отримання коштів.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що додаткова угода від 30.12.2021 року до договору позики № К280921-1 від 28.09.21 року, яка укладена від імені позичальника довіреною особою ОСОБА_3 , не містить особистого підпису ОСОБА_3 в кінці документа в розділі «Підписи сторін». Підпис, який стоїть в розділі «підпис» не збігається із зразком підпису ОСОБА_3 , вказаного на довіреності та у договорі позики, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Відповідачка у встановленому процесуальним законом порядку не заявила клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, щодо дійсності якого у неї є сумніви, а саме щодо підписання ОСОБА_3 додаткової угоди від 30.12.2021 року, хоча і скористалася правом на правову допомогу адвоката Зайончковської В.В., та відповідно мала можливість заявити таке клопотання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у розписки зазначено лише еквівалент суми позики доларам США, на момент укладення договору, в той же час, розписка не містить зобов`язання ОСОБА_1 повернути суму позики в еквіваленті доларам США, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А умови договору позики викладені в тексті самого договору.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі №504/369/18.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст зобов`язання в наведеній розписці від 30.12.2021 року викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в результаті отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, у відповідача виник правовий обов`язок повернути кошти у сумі 211 907,80 грн, що за курсом АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США= 27,35 грн) на день укладення договору еквівалентно 7748 доларів США, у строк до 28 березня 2022 року включно.

Що стосується доводів відповідача про те, що на виконання умов позики відповідачкою було сплачено 24 167 грн, а саме 30.12.2021 року - 4125 грн, 01.02.2022 року - 10460 грн та 20.06.2022 року 9582 грн, тому залишок боргу відповідача згідно договору позики складає 145 740,80 грн (211 907,80 - 66 167), суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, у відповідачки існувала заборгованість за порушення умов договору позики у розмірі 201048,41 грн (еквівалентно 6873,45 доларів США), що і було враховано судом першої інстанції при вирішення даного спору. Інші суми сплачені боржником після ухвалення рішення будуть враховані під час добровільного або примусового виконання рішення суду.

Інші доводи як апеляційної скарги ОСОБА_2 , так і апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Зайончковської Вікторії Віталіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «04» квітня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник