Житомирський апеляційний суд
Категорія 101 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Галацевич О.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 161/19658/23 за заявою представника ОСОБА_1 - Силки Тетяни Юріївни , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Силки Тетяни Юріївни на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 27 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Винара Л.В. у м. Олевську,

в с т а н о в и в:

09.11.2023 ОСОБА_1 через представника Силка Т.Ю. звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_3 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2023 вказану цивільну справу передано за територіальною підсудністю на розгляд Олевського районного суду Житомирської області.

В обґрунтування заяви зазначено, що батько заявника Город Влас Дем`янович проживав за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки батько хворів та не міг самостійно рухатися, готувати їжу, здійснювати інші необхідні дії для життя та існування, тому заявник тривалий час і до смерті батька проживав разом із ним. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 склав заповіт щодо всього майна. Спадкоємцями за заповітом були зазначені заявник - ОСОБА_1 , його сестра ОСОБА_5 , яка померла в Ізраїлі ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онук - ОСОБА_3 .

При зверненні заявника до державного нотаріуса Луцької районної державної нотаріальної контори Кірічек О.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом роз`яснено про неможливість заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з неприйняттям спадщини після померлого, так як на час відкриття спадщини 09.08.2004 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , а місце проживання померлого ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 .

Встановлення факту проживання із спадкодавцем заявнику необхідно для оформлення спадщини за заповітом, спору про право немає.

Враховуючи наведене, заявник просив встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 27 травня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Силка Тетяна Юріївна, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог заяви. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів її заяви про встановлення юридичного факту. Вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_6 є батьком заявника ОСОБА_1 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 17).

До дня смерті ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25,26).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт згідно якого він, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому на підставі технічного паспорта НОМЕР_2 , виданого 28 вересня 1989 року, легковий автомобіль моделі ЛУАЗ-969М, випуску 1989 року, державний номерний знак НОМЕР_3 заповів ОСОБА_3 , а все інше майно де б воно не було та з чого б воно не складалося на яке він за законом матиме право, в тому числі належний ОСОБА_4 на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповів в рівних частках кожному - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Маневицького районного нотаріального округу Волинської області Тьохтою Е.В. та зареєстровано в реєстрі за № 30 (а.с. 23).

Листом від 18.01.2023 за вих. №49/01-16 державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Кірічек О.Ю. ОСОБА_1 надано роз`яснення, згідно якого останньому у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини запропоновано звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 24).

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

На підтвердження факту спільного проживання із померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 батьком ОСОБА_1 надав до суду акт, складений комісією в складі депутата Колківської селищної ради ОСОБА_7 та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 20.10.2022 року №135 та довідку, видану відділом з питань надання адміністративних послуг Колківської селищної ради від 30.10.2022 року №729 (а.с. 25-26).

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 обґрунтував необхідність встановлення юридичного факту проживання із спадкодавцем можливістю оформлення ним своїх спадкових прав.

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції дійшов до висновку, що всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, наданих суду, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

За частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту зазначив заінтересованою особою іншого спадкоємця за заповітом - ОСОБА_3 , який не заперечував щодо задоволення заяви, що свідчить про відсутність спору у даних правовідносинах.

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, необхідно йому для підтвердження фактичного прийняття спадщини, оскільки він має намір оформити свої спадкові права за заповітом, так як в іншому порядку довести вказаний факт неможливо.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Разом з тим частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.

Верховний Суд в постанові від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20 зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 , як спадкоємця за заповітом та спадкоємця першої черги за законом, та спадкодавця ОСОБА_4 на час його смерті.

На підтвердження факту спільного проживання із батьком заявник надав до суду Акт від 20.10.2022 року №135, складений комісією, до якої увійшли депутат Колківської селищної ради ОСОБА_7 та сусіди ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також довідку відділу з питань надання адміністративних послуг Колківської селищної ради від 30.10.2022 року №729, виготовлену на підставі зазначеного Акта та свідоцтва про смерто ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

Відповідно до Акта від 20.10.2022 року №135 депутат ОСОБА_7 та сусіди ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 своїми підписами засвідчили, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно протягом тривалого часу до дня смерті проживав разом зі своїм сином ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Згідно довідки, виданої відділом з питань надання адміністративних послуг Колківської селищної ради від 30.10.2022 року №729 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно протягом тривалого часу до дня смерті проживав разом зі своїм сином ОСОБА_1 , 1960 року народження за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що зважаючи на зміст вказаного Акту та довідки, в яких не вказано джерело на підтвердження наведеної інформації, такі документи не можуть бути належними, достатніми та достовірними доказами і самі по собі не можуть довести факт, задля встановлення якого заявник звернувся до суду, без підтвердження іншими засобами доказування, зокрема показаннями свідків, іншими письмовими доказами. Надані письмові докази мають сумнівний характер і у суду відсутня можливість перевірити обставини, які доводять ці докази.

У постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18) висловлено позицію, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічні підстави стосуються і для встановлення факту проживання однією сім`єю інших осіб.

Встановлено, що Акт від 20.10.2022 №135, який був підставою для складення довідки від 20.10.2022 № 729, якими заявник обгрунтовував свою заяву, був складений зі слів сусідів (свідків). Водночас будь-яких інших письмових доказів на підтвердження наведених ним обставин суду надано не було.

Натомість, заявником подано довідку Олевської міської ради Житомирської області від 09.08.2023 №2660, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно прописаний та проживає за адресою АДРЕСА_2 з 13.07.1993 року по 20.01.2006 року та з 22.02.2008 року по даний час (а.с. 12).

Отже, зазначеною довідкою встановлено, що на день смерті батька ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який проживав на день смерті у Волинській області , заявник ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у Житомирській області.

В матеріалах справи відсутні докази зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою.

Таким чином, із названих вище доказів неможливо встановити, що ОСОБА_1 фактично постійно проживав разом із спадкодавцем на час його смерті за однією адресою.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження дійсного фактичного постійного проживання позивача з батьком за адресою реєстрації останнього, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 постійно проживав із батьком на день смерті останнього матеріали справи не містять. Так, акт, складений комісією в складі депутата Колківської селищної ради ОСОБА_7 та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 20.10.2022 року №135 на підставі лише інформації свідків, яка являє собою суб`єктивну оцінку особистих стосунків заявника з померлим, а подана довідка від 30.10.2022 року №729 складена на підставі цього акта.

Доводи апеляційної скарги про те, що для огляду оригіналів документів суд міг їх витребувати або викликати ОСОБА_1 у судове засідання не заслуговують, оскільки як зазначав Верховний Суд в постанові від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20 обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонами надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 375, 381,382,383,384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Силки Тетяни Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 27 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та з цього дня може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Судді: