"13" травня 2024 р.
Справа № 642/7601/23
2/642/364/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) у складі:

головуючого судді Ольховського Є.Б.,

при секретарі Прийма Ф.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення

встановив:

26.12.23 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення, в якій просив виселити відповідача із будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що йому на праві особистої приватної власності належить житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.07.1997р. У вказаній частині будинку без реєстрації проживає син позивача ОСОБА_2 який постійно створює конфлікти, застосовує по відношенню до позивача насильство що робить неможливим сумісне з ним проживання. З приводу протиправної поведінки відповідача ОСОБА_3 неодноразово звертався до правоохоронних органів однак заходи впливу на сина не подіяли. Позивач посилаючись на положення ст. 116 ЖК України прохає усунути перешкоди у здійсненні права власності та виселити сина з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою від 29.12.2023р. відкрите загальне позовне провадження.

Відповідач право на подання відзиву не скористався.

13.02.24р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засіданні на 18.04.24р. сторони з`явились. Позивач на своїх позовних вимогах наполягав зазначаючи що син по відношенню до нього скоює психологічне та фізичне насильство без присутності сторонніх осіб. Тому підтвердити факт такого насильства крім позивача ніхто не може. Відповідач гроші за комунальні послуги сплачує однак не регулярно.

Відповідач проти позову заперечував. Пояснив що іншого житла не має. Батько поводиться по відношенню до сина дуже авторитарно. Між ними дійсно склались неприязні стосунки однак він не перешкоджає батькові користуватись його власністю. Безлад в домоволодінню що зафіксований на фотознімках утворився за поведінки позивача який розводить в будівлі курей.

Свідки з боку позивача пояснили що зі слів ОСОБА_1 їм відомо що між сторонами виникли неприязні стосунки . Син не бажає добровільно висилитись з спірного домоволодіння. Також пояснили що безпосередньо свідками конфліктів між сторонами не були.

29.04.24р. позивачем через канцелярію суду подано заяву про зміну предмету позову яку судом ухвалою від 30.04.24р. було відмовлено у прийнятті згідно до ст. 49 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1997р.

Інша належить ОСОБА_4 який є сторонньою особою для позивача.

Судом встановлено оскільки визнавалось та не заперечувалось сторонами що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивача, проживає за вищевказаною адресою та не є зареєстрованим за нею.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В справі, яка розглядається позивач, який є власником спірної частини домоволодіння вимагає виселити з нього свого сина .

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України , громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1ст. 116 ЖК України , якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу положень ст.157, ч. 1 ст.116 ЖК України встановлено, що виселення члена сім`ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК України можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК України відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником домоволодіння, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає як член родини власника житла.

Судом встановлено що між сторонами склались неприязні стосунки з приводу чого вони неодноразово звертались до правоохоронних органів зі скаргами внаслідок чого вживались заходи запобігання та громадського впливу однак стверджувати що вони не подіяли підстав надані докази не дають.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, який є членом сім`ї позивача (син), користується займаним приміщенням на законних підставах, сплачує батькові комунальні витрати, та його виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло, в зв`язку з чим позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.6,7,10,12,13,81,141,259,263-265 ЦПК України, ст. 116 ЖК України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Є.Б. Ольховський