П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2024 року місто Київ

справа № 761/1193/21

провадження № 22-ц/824/6945/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Київстар»

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про захист прав споживача та стягнення пені,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Київстар» про захист прав споживача та стягнення пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань, просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 4 708, 05 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.01.2019 позивач замовив у відповідача послуги Інтернет і Телебачення та здійснив місячну оплату того ж дня у розмірі 430, 00 грн., з яких 220, 00 грн. - послуги Телебачення , 180, 00 грн - послуги Інтернету, 30, 00 грн. - оренда обладнання. 21.01.2019 відповідач свавільно, без попередження відключив ці послуги. В телефонному режимі відповідач повідомив, що коштів сплачено не достатньо. ОСОБА_1 22.01.2019 звернувся до відповідача із заявою про відмову від послуг та повернення коштів, на що отримав відповідь про необхідність особисто з`явитись в центр надання послуг та здійснити додаткові переговори. Натомість, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020 позов задоволено. У цій справі позивач просить стягнути з відповідача пеню відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» у розмірі 4 708, 05 грн. (430, 00 грн. x 3% x365 днів).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Київстар» про захист прав споживача та стягнення пені.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 12 січня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що між сторонами склалися правовідносини саме щодо повернення невикористаних коштів споживачеві на підставі звернення споживача у випадку не надання йому замовлених послуг та повернення коштів лише 28.12.2020. Посилаючись на главу 50 ЦК України, ч.1 ст. 540, ч. 1 ст. 612, ч. 4 ст. 613 ЦК України вважає, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором. А відтак, зобов`язання з повернення коштів позивачу продовжувало діяти для відповідача разом із забезпеченням зобов`язання у вигляді пені у розмірі 3% в день, згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Заява про відмову від послуг та повернення коштів від 22.01.2019 була подана не за власним бажанням, а у зв`язку з відмовою ПрАТ «Київстар» надавати послуги.

Звертає увагу, що стягнутий з відповідача штраф у розмірі 107, 50 грн. згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020 по справі 761/27890/19 - це санкція за правопорушення передбачене п. 1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації» - за ненадання оплачених телекомунікаційних послуг. А у справі, яка розглядається, ставиться інше питання - про стягнення пені в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - за невиконання зобов`язання, яке виникло із договору про надання телекомунікаційних послуг, а тому це не є притягненням відповідача до юридичної відповідальності за одне і теж правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим та справедливим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідачем у повному обсязі виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020. Накладення штрафу на відповідача регулюється спеціальним Законом України «Про телекомунікації», а вимога про сплату пені створює подвійну відповідальність відповідача перед позивачем, що заборонено згідно зі ст. 61 Конституції України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу витребувано з Дарницького районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020, яке набрало законної сили 26.11.2020, у справі № 761/37890/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Київстар» про стягнення коштів та стягнуто з останнього на користь позивача 537, 50 грн., з яких: 430, 00 грн. - вартість телекомунікаційних послуг, 107, 50 грн. - штраф.

Вказаним рішенням встановлено, що на підставі замовлення від 18.01.2019 між ОСОБА_2 та ПрАТ «Київстар» було укладено Договір про надання телекомунікаційних послуг № 8697030 (далі - Договір), який є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України, та, умови якого викладені в Умовах надання телекомунікаційних послуг відповідача, що розміщені на інтернет-сайті ПрАТ «Київстар»: www.kyivstar.ua.

Підписуючи замовлення, позивач замовляв наступні послуги: «Домашній Інтернет» на умовах тарифного плану «Безлім 100» вартістю 180, 00 грн., «Київстар ТБ» на умовах тарифного плану «Максимальний ТБ» вартістю 220, 00 грн. та оренду обладнання відповідача вартістю 30, 00 грн., тобто в сумі вартість послуг становила 430, 00 грн.

А тому, 19.01.2019 позивач вніс абонентський початковий (авансовий) платіж на рахунок компанії «Київстар домашній Інтернет», призначення платежу «поповнення Інтернету» у розмірі 430, 00 грн.

Однак, послуги «Домашній Інтернет» та «Київстар ТБ», які позивач оплатив, так і не були надані ПрАТ «Київстар», внаслідок чого, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про відмову від послуг та повернення сплачених ним коштів.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації», оператор, провайдер телекомунікацій несе перед споживачами за ненадання оплачених телекомунікаційних послуг або надання їх в обсязі, меншому за оплачений, у розмірі оплаченої вартості ненаданих послуг та штрафу в розмірі 25 відсотків вартості послуг.

Оскільки споживач (позивач) виконав умови Договору № 8697030, укладеного 18.01.2019 з відповідачем, однак провайдер (відповідач) не надав послуги «Домашній Інтернет» на умовах тарифного плану «Безлім 100» та «Київстар ТБ» на умовах тарифного платну «Максимальний ТВ», при цьому кошти, які були сплачені та зараховані на рахунок відповідача за послуги, споживачу повернуті не були, а тому стягнув з ПрАТ «Київстар» на корить позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 430,00 грн. А також, з відповідача на користь позивача, в порядку п.1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації», стягнуто штраф у розмірі 25 відсотків від вартості послуг, що становить 107, 50 грн. (430 x 25 %), а всього з відповідача на користь позивача підлягало стягненню 537, 50 грн. (430,00 грн. + 107,50 грн.).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020, яке набрало законної сили 26.11.2020, у справі № 761/37890/19 встановлено факт не виконання ПрАТ «Київстар» умов договору, у зв`язку з чим, на відповідача накладено в порядку п.1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації» штраф у розмірі 25 відсотків від вартості послуг.

Крім цього, вказаним рішенням встановлено, що позивач відмовився від послуг відповідача. Відтак суд першої інстанції встановив, що договірні зобов`язання між позивачем та відповідачем згідно договору від 18.01.2019 - відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі № 910/6356/19, постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі № 813/8801/14, постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі № 922/643/19).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17).

У Законі України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права (ч. 1 ст. 17). У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10.10.2019 по справі №910/2164/18, постанова КГС ВС від 08.07.2019 по справі №908/156/18).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020 встановлено, що на підставі замовлення від 18.01.2019 між ОСОБА_1 та ПрАТ «Київстар» було укладено Договір про надання телекомунікаційних послуг № 8697030, який є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України та умови якого викладені в Умовах надання телекомунікаційних послуг відповідача, що розміщені на інтернет-сайті ПрАТ «Київстар»: www.kyivstar.ua.

За не виконання умов договору № 8697030 укладеного 18.01.2019 з ПрАТ «Київстар»стягнуто на корить позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 430, 00 грн. та в порядку п.1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про телекомунікації» стягнуто штраф у розмірі 25 відсотків від вартості послуг, що становить 107, 50 грн. (430 x 25 %), а всього з відповідача на користь позивача стягнуто 537, 50 грн. (430, 00 грн. + 107, 50 грн.).

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Частиною 2 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», обумовлено порядок надання та отримання телекомунікаційних послуг, зокрема умовами надання телекомунікаційних послуг є: укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації; оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.

Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються умовами договору, нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про телекомунікації», Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку (ст. 630 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611ЦК України).

У разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється (ст. 615 ЦК України).

У додатках до позовної заяви в матеріалах справи є заява підписана позивачем від 22.01.2019 (а.с. 4) та адресована ПрАТ «Київстар» наступного змісту: «в зв`язку з свавільним відключенням Вашим підприємством послуг Інтернет та кабельного телебачення, вже повністю оплачених мною, повідомляю про відмову від послуг. Обладнання буде негайно Вам повернено через підприємство поштового зв`язку». Дана обставина не заперечувалась сторонами при розгляді справи у судах першої інстанції.

У статті 653 ЦК України визначені правові наслідки зміни або розірвання договору. А саме у п.п. 2, 3 цієї статті вказано, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла до висновку, що договірні відносини між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПрАТ «Київстар» на момент подання позовної заяви 15.01.2021 припинилися, оскільки позивач у заяві від 22.01.2019 повідомив відповідача про відмову від договору приєднання та як зазначено позивачем у апеляційній скарзі, 28.12.2020відповідачем повернуто йому кошти на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2020. Аргумент позивача щодо того, що причина його відмови від послуг та повернення коштів пов`язана з відмовою відповідача надавати такі послуги, не являється достатнім обґрунтуванням заявленої у позовній заяві вимоги про стягнення з ПрАТ «Київстар» пені у розмірі 4 708, 05 грн.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, а тому зобов`язання з повернення коштів позивачу продовжувало діяти для відповідача разом із забезпеченням зобов`язання у вигляді пені у розмірі 3% в день згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не приймається колегією суддів до уваги, оскільки такі аргументи можуть бути застосовані у разі якщо між сторонами на час розгляду позовної заяви діють договірні відносини. У цій же ситуації, договірні відносити між сторонами - відсутні, а відтак відсутні правові підстави для застосування положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнення пені з відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позову не був сплачений судовий збір на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживача», а відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус