Провадження № 2/357/998/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 серпня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А.Ю., при секретарі Козубенко Я. С.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,
У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому на час вирішення справи просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на нерухоме майно, що зареєстроване за ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а саме: 1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) на нежитлову будівлю (магазин-склад) разом з навісами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.
08.12.2024 ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у відкритому підготовчому судовому засіданні 25.01.2024.
06.03.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті 23.04.2024.
04.06.2024 в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, надали пояснення.
28.08.2024 від представника позивача - адвоката Мочинського А.Р., на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримує, проти заочного рішення не заперечує, також просить залишити без розгляду позовну вимогу щодо земельної ділянки, оскільки вона була набута в порядку приватизації. Також просить залишити судові витрати за позивачем.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи, з відзивом (запереченнями) на позов до суду не зверталась, тому суд ухвалив провести у справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Наявні в матеріалах справи заяви від імені відповідача, що надійшли на електронну адресу суду, зокрема заява про розгляд справи у її відсутність, а також те, що при вирішенні справи по суті вона покладається на рішення суду, судом не приймаються до уваги, оскільки не містить електронного цифрового підпису особи, що звернулась до суду електронною поштою, а також подані не через систему «Електронний суд», про що вказано судом в ухвалі від 06.03.2024 про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
З 23.04.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 357/920/23.
Вказане рішення набрало законної сили 24.04.2023.
Від спільного проживання сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач у період з 01.04.2015 по 28.12.2016 та з 25.08.2020 по даний час зареєстрований як фізична особа-підприємець та отримує дохід від такої діяльності, що вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 20.12.2019, ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_4 за 340 600 грн., реєстровий № 5328.
Відповідно до п. 1.3 вказаного договору купівлі-продажу, вказана квартира належала позивачу на праві особистої приватної власності.
Цього ж дня, позивач придбав квартиру АДРЕСА_3 за 455 880 грн., що вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2019, реєстровий № 5431.
В матеріалах справи міститься розписка від 18.12.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_6 в борг грошові кошти в сумі 186 960 грн., що становить в еквіваленті 8 000 доларів США.
Рішенням Фурсівської сільської ради № 04-81 від 02.02.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у приватну власність громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,60 га з кадастровим номером :02:001:0021 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

27.12.2018 зареєстровано за ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,49 га з кадастровим номером :02:001:0042 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , підстава: технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, що вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 27.12.2018.

Рішенням Фурсівської сільської ради № 267 від 06.12.2021 присвоєно закінченій будівництвом нежитловій будівлі (магазин-склад), зведеній на земельній ділянці площею 0,49 га з кадастровим номером :02:001:0042, поштову адресу: АДРЕСА_2 .

10.12.2021 державним реєстратором Фурсівської сільської ради Бондаренко Л.М. прийнято рішення з індексним номером 62203912 про реєстрацію права власності на вказану нежитлову будівлю за ОСОБА_1 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 289678625 від 10.12.2021.

В матеріалах справи також міститься технічний паспорт на вказане нерухоме майно.

З наданих позивачем документів вбачається, що протягом тривалого часу вказаною земельною ділянкою користувалась мати позивача для розміщення та обслуговування стаціонарної малої архітектурної форми (витяг з рішення від 16.06.2011 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку).

21.08.2024 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (суддя Цуранов А.Ю.) у справі № 357/4115/24 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки MERCEDES BENZ, модель S 350L, об`єм двигуна 3 498 куб.см., 2007 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 вартості спільного майна подружжя - автомобіля марки MERCEDES BENZ, модель S 350L, об`єм двигуна 3 498 куб.см., 2007 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , в розмірі 309 483,20 грн., а також судовий збір в розмірі 1 547,42 грн. Повернуто ОСОБА_2 зі спеціального фонду Державного бюджету України сплачений збір за подання позовної заяви в розмірі 1 547,42 грн.

За змістом вказаного рішення відповідач ОСОБА_1 позов визнав.

04.06.2024 в судовому засіданні допитані свідки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надала покази, зазначивши, що вона є другом родини позивача та знає сторін по справі. Вона з чоловіком згідно розписки дала особисто позивачу в борг - 8 000 доларів США, на придбання квартири. Він особисто зобов`язався повернути кошти і половина коштів вже повернута. Склад будував позивач з батьком, для будівництва брали кредити та продавали майно, допомагали батьки позивача. Цей склад побудували для бізнесу позивача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала покази, зазначивши, що є подругою родини сторін 4 роки. Вона була присутня під час позики коштів позивачем у ОСОБА_8 для купівлі квартири. Позика була в сумі 8 000 доларів США. Свідок підтвердила свій підпис на розписці, що міститься в матеріалах справи.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала покази, зазначивши, що вона є мамою позивача. Вона з чоловіком спочатку подарували позивачу двокімнатну квартиру. Після продажу цієї квартири та внаслідок позики коштів у її подруги, була придбана трикімнатна квартира. Позивач особисто зобов`язався повернути ці кошти. Спочатку вона (свідок) з чоловіком взяли цю земельну ділянку в с. Фурси в оренду ще у 2013 році. Син працював, а вона з чоловіком продали два магазини, дві квартири та брали кредит для будівництва ангару на цій земельній ділянці, тому ОСОБА_10 не має відношення до цього приміщення. Земля спочатку була в ОСГ, два роки переводилась на комерційну діяльність. Все це робилось для роботи сина (позивача). До шлюбу сина з відповідачем оренда цієї земельної ділянки також була за позивачем, який спочатку орендував приміщення у Білій Церкві, а потім переїхав (бізнес) у цей склад.

При вирішенні справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України (із змінами та доповненнями, далі ЦК України) майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (із змінами та доповненнями, далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружня має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 зазначив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Згідно зі ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 СК України.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-79цс13 від 02.10.2013.

Про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна йдеться і у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-38цс15 від 03.06.2015.

Судом встановлено той факт, що джерелом набуття квартири під АДРЕСА_3 та приміщення магазину-складу (будівництва) за адресою: АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0042, - були особисті кошти позивача, отримані від продажу квартири, що належала йому на праві особистої власності, а також кошти та особисті зусилля позивача внаслідок та під час здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності.

Слід врахувати, що земельна ділянка на якій було побудовано магазин-склад, отримана позивачем безкоштовно (внаслідок приватизації), отже є його особистою приватною власністю.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що вказане нерухоме майно, право власності на яке було зареєстроване за позивачем під час спільного проживання із відповідачем у шлюбі, не належить до спільного майна подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , як майно, що було придбано ним за особисті кошти, під час та внаслідок здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, позов в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на спірну квартиру та приміщення магазину, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню, при цьому відповідачем не спростовані доводи позовної заяви та встановлені судом обставини даної справи належними та допустимими доказами, зокрема не підтверджено особисту участь останньої у придбанні квартири та будівництві магазину складу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а також принципу диспозитивності цивільного процесу (ст. 13 ЦПК України), суд вважає за необхідне задовольнити заяву представника позивача та залишити без розгляду позов в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності на земельну ділянку.

На підставі заяви представника позивача, суд залишає сплачений позивачем судовий збір за останнім.

Керуючись ст. 13, 81, 257, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на нерухоме майно, що зареєстроване за ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а саме:

1) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103);

2) на нежитлову будівлю (магазин-склад) літ. А площею 291 кв.м., навіс літ. Б площею 110 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

В іншій частині позов залишити без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні підписано лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст складено 04.09.2024.

Суддя А. Ю. Цуранов