Справа № 127/5233/24
Провадження № 22-ц/801/1137/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 рокуСправа № 127/5233/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

ОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 29 липня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем укладено електронний договір про надання кредиту № 491030846 відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби у сумі 31 719, 22 грн строком на 48 місяців з відсотковою ставкою 39,90 % річних.

Банк виконав свій обов`язок та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 31 719,22 грн, однак відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 20 грудня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 45 463, 32 грн, з яких: 31088,48 грн - тіло кредиту, 14 374, 84 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу № 4, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» відступило належне йому право вимоги до боржників за договорами, в тому числі і за кредитним договором № 491030846 від 29 липня 2020 року, укладеним з відповідачем в сумі 45 463, 32 грн. Вказана сума заборгованості не погашена ні на рахунок попереднього кредитора, ні на рахунок позивача. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором 491030846 від 29 липня 2020 року в розмірі 45 463, 32 грн, а також 3 028,00 грн судового збору та 7 100,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2024 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на спростування висновку суду першої інстанції про відсутність доказів здійснення повної оплати договору факторингу між АТ «АльфаБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», на підставі б якого первісно перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором до позивача, скаржник до апеляційної скарги додав платіжне доручення № 34291 від 20.12.2021 року відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» сплатило повну ціну за право вимоги згідно з договором факторингу № 4 від 20.12.2021 року.

Також скаржником до апеляційного суду було подано копію акту приймання передачі реєстру боржників від 20.12.2021 року, який, на переконання позивача, є доказом передачі прав вимоги да Договором факторингу № 4.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2020 року між АТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 був укладено договір на надання кредиту № 491030846, що підтверджується офертою на укладання угоди про надання кредиту та додатку до неї, що містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з рахуванням вартості всіх супутніх послуг, анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ "Альфа-банк" на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до договору на надання кредиту № 491030846 від 29 липня 2020 року відповідачу надається кредит у виді «Кредит готівкою» в сумі 31 719, 22 грн строком на 48 місяців, тобто до 30 липня 2024 року із фіксованою процентною ставкою 39,90%. Додаток №1 до угоди є невід`ємною його частиною, який містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з рахуванням вартості всіх супутніх послуг із змісту якого слідує, що сума кредиту за договором становить 63910,54 грн, з яких: 31719,22 грн - тіло кредиту, 32191,32 грн - проценти за користування кредитними коштами. Дата щомісячного платежу до 22 числа кожного місяця. Розмір мінімального платежу 1331,49 грн.

Відповідач отримав коштами, про свідчить виписка по особовому рахунку.

Згідно з наданим розрахунком та випискою, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 20 грудня 2021 року становить 45463,32 грн, з яких: 31088,48 грн - тіло кредиту, 14374,84 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №4, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» передає грошові кошти в розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а останнє відступає ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» належне АТ «Альфа-Банк» право вимоги до боржників за договорами перелік яких наведений в додатку №1-1 до договору, в тому числі і ОСОБА_1 .

Відповідного до 2.3 вищевказаного договору факторингу, право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору. В дату здійснення оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку № 2 до цього договору.

Згідно з п. 4.2 вищевказаного договору факторингу, ціна права вимоги за цим договором становить 128789444,00 грн. Фактор зобов`язується передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити клієнтові ціну прав вимог в розмірі 128789444,00 грн шляхом перерахування на рахунок клієнта № НОМЕР_1 відкритого в АТ «Альфа-Банк» в дату підписання договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу.

Таким чином, відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору позбавляє суд можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

До предмета доказування у даній справі у тому числі входили обставини відступлення права вимоги за кредитним договором від 28 травня 2020 року від АТ «Альфа-Банк», який є первісним кредитором, до TOB «ФК «Еліт Фінанс», на що посилався позивач.

Від доведення цього факту залежить виникнення права вимоги у позивача TOB «ФК «Еліт Фінанс».

Як передбачено статтею 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту ст. 1054 Цивільного кодексу України вбачається, що кредитодавцями у кредитних правовідносинах можуть бути банк або інша фінансова установа і вказаний перелік є вичерпним.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим у статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що факторинг являється кредитною операцією.

Таким чином, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17.

Як передбачено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора - АТ "Альфа-Банк" до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» останнім надано договір факторингу та додаток № 1-1 до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, який містить характеристику права вимоги переданих фактором клієнтом за договором та боржників за основними договорами, а саме назва договору, дату договору відомості про боржника, сума за основною заборгованістю в валюті договору на дату укладення договору, сума заборгованості в валюті договору (проценти та комісія за кредитом), загальна сума заборгованості та грошові кошти за відступлення права вимоги по основному договору, що сплачується фактором.

Водночас, колегія суддів зауважує, що відповідного до 2.3 вищевказаного договору факторингу, право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору. В дату здійснення оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку № 2 до цього договору.

Проте як вбачається із позовної заяви, позивачем на підтвердження виникнення права вимоги не було надано до суду доказів оплати АТ «Альфа-Банк» ціни права вимоги позивачем, а також не долучено акт приймання-передачі реєстру боржників.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору позбавляє суд можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі.

Щодо долучених до апеляційної скарги скаржником доказів, а саме платіжного доручення № 34291 від 20.12.2021 року відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» сплатило повну ціну за право вимоги згідно з договором факторингу № 4 від 20.12.2021 року, а також копії акту приймання передачі реєстру боржників від 20.12.2021 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

Позивач, долучаючи в суді апеляційної інстанції нові докази, не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані нові докази позивач міг безперешкодно надати суду першої інстанції до ухвалення рішення суду, проте, таким правом не скористався, поважних причин їх неподання до місцевого суду не вказав, тому колегія суддів позбавлена передбаченого законом права брати їх до уваги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук