Номер провадження 2/754/313/24
Справа №754/8120/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Козловець К.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Влащенка А.О.

представника відповідача - адвоката Карандюк Ю.О.

третьої особи ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного сулу м. Києва від 30.11.2018 шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль «Hyndai i20», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 258910,00грн. Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим. Тому позивач просить розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільне сумісне майно, а саме автомобіль «Hyndai i20», виділивши у власність відповідачу автомобіль та стягнути з відповідачки 1/2 частину вартості автомобіля на користь позивача в розмірі 129455,00грн.

21.06.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

12.07.2023 до суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що Деснянським районним судом м. Києва, по справі №754/12275/21, вже розглядалась позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя. Зокрема предметом спору був автомобіль «Hyndai i20», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Звертає увагу, що транспортний засіб був придбаний відповідачкою за особисті кошти, які їй дістались після продажу батьківської спадщини. Відповідачка зазначає, що спірний автомобіль вже належить іншій особі. А сума компенсації за автомобіль є значно завищеною. Автотоварознавча експертиза проводилась без огляду спірного автомобіля, а тому висновок за результатами проведення експертизи, не може бути взятий судом до уваги. На підставі викладеного відповідачка вважає що позов не обґрунтований та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

19.04.2024 до суду від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідачка звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться копії Договору комісії та Договору купівлі-продажу транспортного засобу, які є дійсними та в судовому порядку не оскаржувались. Крім того зазначає, що Звіт про незалежну оцінку майна від 31.05.2023 було здійснено без огляду автомобіля. Вважає, що ринкова вартість об`єкта оцінки є значно завищеною. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

19.04.2024 до суду від ОСОБА_3 надійшла заява про застосування строків позовної давності з наступних підстав. Так позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя із пропуском позовної давності, оскільки спір між сторонами про поділ спільного майна подружжя виник тоді, коли між сторонами було розірвано шлюб. Саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, так як спірне майно залишилось у постійному володіння та користування відповідачки. Крім того, 06.08.2021 позивач звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачки про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, в якому просив визнати спільним майном подружжя 1/2 частини автомобіля «Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 , вартістю 180000,00грн. Однак позивач в подальшому заявив клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме залишити без розгляду позовну вимогу щодо визнання спільним майном подружжя 1/2 частини автомобіля «Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 . Ухвалою суду від 21.09.2023 у справі № 754/12275/21, дане клопотання було задоволено. А отже позивач свідомо не скористався своїм правом щодо поділу майна подружжя. А залишення позову без розгляду, не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивачу було відомо про порушення його права з дня розірвання шлюбу, а саме 30.11.2018, оскільки з цього часу він не користувався спірним автомобілем. Тому у такому випадку до правовідносин про поділ майна, підлягає застосуванню позовна давність, яка визначена законом у три роки.

24.05.2024 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку, відповідно до якої зазначено, що 06.08.2021 позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, в якому зокрема просив визнати спільним майном подружжя автомобіль «Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 , вартістю 180000,00грн. Вказує, що зазначена позовна вимога ним була залишена без розгляду, оскільки спірне майно було відчужене відповідачкою без його згоди. А тому заява відповідача про пропущений строк позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі наведеного просить поновити процесуальний строк ОСОБА_1 на звернення до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з'явилась. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутності.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.11.2018 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі №754/15149/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 23.11.1991, було розірвано.

06.08.2021 ОСОБА_1 звертався до Деснянського районного суду м. Києва (справа №754/12275/21) з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя. У якій зокрема просив визнати спільним майном подружжя автомобіль "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , вартістю - 180000,00грн. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у порядку поділу майна подружжя - 1/2 частці права власності за кожним на автомобіль "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю - 180000,00грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2023, по справі №754/12275/21, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя - задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Крім того із рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2023, встановлено, що 21.09.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/12275/21, задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 щодо залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме позовної вимоги щодо визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, НОМЕР_1 , вартістю - 180000,00 грн.

У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, встановленим та не потребує доведенню той факт, що позивач за власним бажанням залишив частину свої позовних вимог без розгляду.

16.05.2023 між ОСОБА_3 та ТОВ «Спецавтомото» було укладено Договір комісії № 7449/23/1/01384, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням клієнта, за комісійну плату, вчинити за рахунок комітента, від свого імені, один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за комітентом ОСОБА_3 , за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 10000,00грн.

17.06.2023 між ТОВ «Спецавтомото» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7449/23/000601. Відповідно до умов якого автомобіль «Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 передається у власність ОСОБА_2 . Ціна транспортного засобу становить 10000,00грн.

31.05.2023 ТОВ «Коапри Д» на замовлення ОСОБА_1 була проведена незалежна оцінка майна, автомобіля Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 .

Відповідно до висновків Звіту про оцінку, ринкова вартість автомобіля, станом на 31.05.2023 становить 258910,00грн. Незалежна оцінка автомобіля Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 проводилась без дослідження транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20).

У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Судом ураховано, що як позивачкою так і відповідачем визнано, що спірний автомобіль сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Також судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що транспортний засіб Hyndai i20», державний номер НОМЕР_1 , вже був предметом розгляду справи про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Однак позивач ОСОБА_1 за власної ініціативи залишив частину позовних вимог без розгляду, зокрема і вимогу визнання спільним майном подружжя автомобіль " Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, НОМЕР_1 , вартістю - 180 000,00грн.

Водночас, під час розгляду справи відповідачка та її представник подали заяву про застосування строків позовної давності та просили суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статей 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки».

Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу трьохрічного строку звернення до суду для позивача розпочався з 30.11.2018, із дня ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Ураховуючи, що спір між сторонами щодо поділу майна виник з грудня 2018 року, оскільки позивач не користувався спірним автомобілем, тому що спірний автомобіль перебував у користуванні відповідачки, саме з цього часу розпочалось відрахування строку позовної давності на звернення до суду.

Суд критично ставиться до заявленого позивачем, під час розгляду справи, клопотання про поновлення строку на звернення до суду, з підстав того, що частина позовних вимог, зокрема що стосується спірного автомобіля, під час розгляду справи №754/12275/21, ОСОБА_1 була залишена без розгляду, так як спірне майно було відчужене відповідачкою ОСОБА_3 без його згоди. Однак на момент залишення позовних вимог без розгляду, по справі №754/12275/21, позивачу ОСОБА_1 вже було достеменно відомо, що спірний автомобіль був відчужений відповідачкою.

До того ж твердження позивача проте, що на момент залишення позовної вимоги про визнання спільним майном подружжя автомобіля "Hyndai" він не знав про його відчуження - суд оцінює критично. Оскільки дане твердження позивача спростовується рішенням суду від 21.09.2023 по справі № 754/12275/21.

Як убачається з рішенням суду від 21.09.2023 по справі № 754/12275/21, позивач ОСОБА_1 дізнався про продаж спірного транспортного засобу ще на стадії підготовчого розгляду справи, що давало можливість скористатися правом застосування п. 2 ч. 2 або ч. 3 ст. 49 ЦПК України (позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання…; до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.), та продовжувати розгляд позовної вимоги щодо спірного автомобіля враховуючи його продаж. Отже суд вважає, що позивачем свідомо була подана заява саме без розгляду частини позовних вимог, в які входила вимога щодо спірного автомобіля.

Статтею 265 ЦК України визначено, що залишення позову без розгляду, не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

Суд вважає, що заява позивача не обґрунтовує поновлення пропущеного строку, відсутня наявність на те поважних причин, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду. Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів щодо поважності пропущеного строку звернення до суду визначеного законом.

Отже судом встановлено, що вимоги позивача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя є обґрунтованими, однак позивачем без поважних на те причин пропущено встановлений законодавством України трирічний строк звернення до суду з позовом, підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин не встановлено.

Таким чином встановивши, що строк звернення до суду пропущений, відсутні поважні причини для його поновлення які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами, суд відмовляє внаслідок пропуску звернення до суду в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Отже, за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, проте у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

До того ж ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2024 було вирішено питання щодо заходів забезпечення позову, а саме: накладено арешт на автомобіль «HYNDAI i20» 2011 року випуску, державно-номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_5.

Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином суд вважає правильним скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2024 по цивільній справі №754/8120/23.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,статтями 60, 61, 63, 65, 71 СК України, статтями 12-16, 317, 319, 321, 368 386, 372 ЦК України, статтями 7, 10-13, 76-81, 133, 137, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про поділ майна подружжя- відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2024 по цивільній справі №754/8120/23 шляхом скасування арешту на автомобіль «HYNDAI i20» 2011 року випуску, державно-номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_5.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 04.09.2024 у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко