Справа № 167/470/24
Номер провадження 2/167/218/24
У Х В А Л А

21 травня 2024 року м. Рожище

Суддя Рожищенського районного суду Волинської області Сіліч І. І., вивчивши заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності

в с т а н о в и в:

20 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виділ у натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Разом з позовною заявою позивачем подана заява про звільнення від сплати судового збору. Заява мотивована тим, що позивач ніде не працює, будь-яких доходів не має, на обліку в Рожищенському управлінні Луцької філії Волинського обласного центру зайнятості та в інших філіях Державної служби зайтятості України як безробітна не перебуває та не отримує жодного з видів допомоги, компенсаційних виплат, що передбачені чинним законодавством. Таким чином, необхідність сплати судового збору поставить її у вкрай тяжке фінансове становище та може стати перешкодою у реалізації її права звернутися до суду за захистом порушених прав.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши підстави заявленого клопотання, суд доходить такого висновку.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави».

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено вичерпний перелік суб`єктів, які мають пільги та звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Судом встановлено, що позивач не відноситься до жодної з пільгових категорій та повинна сплачувати судовий збір за подачу позовної заяви до суду.

Крім того, судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R(81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя, суди повинні вирішувати питання, пов`язані із судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ст. 136 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачано, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Фактичний аналіз змісту вищевказаних законодавчих норм свідчить про те, що процесуальна можливість відстрочки судом належних до оплати судових витрат, зокрема й судового збору, належить до дискреційних повноважень суду, а тому немає імперативного характеру.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Основна умова, за якою може мати місце відстрочка чи розстрочка, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати - це майновий стан сторони, який повинен бути підтверджений суду достовірними доказами.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України», зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Таким чином, обмеженням права на доступ до суду, зокрема, є визначений в ЦПК України обов`язок заявника при зверненні до суду сплачувати судовий збір. Невиконання заявником вищенаведених вимог процесуального законодавства наділяє суд правом не приймати до розгляду та повертати позовну заяву заявнику.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95, від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами її неспроможність сплатити судовий збір в повному обсязі.

До позовної заяви в підтвердження майнового стану надано копію відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джелела/суми виплачених доходів та утримання податків, згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 за період з 3 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 року доходів не отримувала; копію довідки форми ОК-5 від 03 квітня 2024 року; копію довідки Волинського обласного центру зайнятості Луцької філії Волинського обласного центру зайнятості Рожищенського управління від 18 квітня 2024 року, згідно якої установлено, що позивач у центрі зайнятості як безробітна не перебуває. Однак, даний факт не може бути визнано поважною підставою для звільнення від сплати судового збору, так як з матеріалів справи вбачається, що позивач є повнолітньою, дієздатною, не є особою з інвалідністю, тобто є особою працездатною і непрацездатних осіб на її утриманні немає.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки переконливих доказів на підтвердження свого скрутного матеріального стану позивач не надала, та, враховуючи, що звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду, у задоволенні заявленого клопотання слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд доходить такого висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», встановлено, що прожитковий мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2024 року становить 3028 грн.

Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15140 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася в суд з позовною вимогою майнового характеру (виділ у натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності).

До матеріалів справи додано висновок про вартість частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, яка становить 142425,59 грн та вартість частки земельної ділянки, яка становить 34157,78 грн.

За вказаних обставин, ціна позову становить 176583,37 грн, один відсоток ціни позову становить 1765,83 грн, а тому позивачу ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1765,83 грн або подати докази, що підтверджують звільнення його від сплати судового збору.

Порядок сплати судового збору визначено ст. 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документи, що підтверджують його сплату.

(Реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів - ГУК у Волин.обл/м.Рожище/ 22030101; код отримувача - 38009371; банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.); рахунок отримувача UA0003578).

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України - позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Вимогами ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмовий доказ необхідно подати в оригіналі або у належним чином засвідченій копії. Копії документі вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до вимог п. 9, 10 розділу ХІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України (затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20 серпня 2019 року № 814) копія рішення суду буде вважатися належним чином засвідченою у разі вчинення засвідчувального напису судом.

Проте, всупереч вищезазначеним вимогам, ОСОБА_1 на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві додано власноручно засвідчену копію копії постанови Рожищенського районного суду Волинської області від 30 квітня 2024 року та копію рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 08 листопада 2023 року.

Ураховуючи вищенаведене, позивачу необхідно виправити вказані в ухвалі недоліки, а саме: сплатити судовий збір та надати документ, який підтверджує його сплату; надати суду та для надіслання іншим учасникам справи належним чином засвідчену копію постанови Рожищенського районного суду Волинської області від 30 квітня 2024 року, копію рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 08 листопада 2023 року.

Вказані недоліки позбавляють суд можливості відкрити провадження у даній справі та призначити її до судового розгляду.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З врахуванням вищенаведеного, позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків, протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. 136, 175, 177, 185, 260-261 ЦПК України, Законом України «Про судовий збір», суддя

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності залишити без руху і надати позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог суду позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя І. І. Сіліч