ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

м. Харків

справа № 621/301/20

провадження № 22-ц/818/1618/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивачі Чугуївська окружна прокуратура Харківської області в інтересах держави, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державне агентство лісових ресурсів України, Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, Національний природний парк «Гомільшанські ліси»

відповідачі - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1

третя особа - Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2024 року ухвалене у складі судді Овдієнко В.В.,-

УСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_2 в інтересах держави, в особі: Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України; Державного агентства лісових ресурсів України; Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства; Національного природного парку "Гомільшанські ліси", звернулася до суду з позовною заявою, з наступними вимогами: визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 08.05.2015 № 1210-СГ про надання дозволу громадянці ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтовним розміром 0,0518 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05.06.2015 № 1675-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, та передачі у власність громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0518 га, з кадастровим номером :01:000:0767, для індивідуального садівництва; скасувати запис № 10095141 державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Пашук В. В. про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0518 га, з кадастровим номером :01:000:0767, за ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0767, площею 0,0518 га, у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Чугуївською місцевою прокуратурою, правонаступником якої є Чугуївська окружна прокуратура, вивчено питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері земельних правовідносин, встановлено порушення вимог законодавства під час передачі у приватну власність земельної ділянки, розташованої на території Задонецької сільської ради Зміївського району, з кадастровим номером :01:000:0767 . Так, Указом Президента України "Про створення національного природного парку "Гомільшанські ліси" № 1047/2004 від 06.09.2004 на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області створено національний природний парк "Гомільшанські ліси", який підпорядковано Державному комітету лісового господарства України. Площу НПП "Гомільшанські ліси" установлено в розмірі 14 314,8 га, у тому числі 3 377,3 га земель, які мають бути надані у постійне користування НПП "Гомільшанські ліси", та 10 937,5 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів. Перед виданням вказаного Указу Науково-дослідною установою "Український науково-дослідний інститут екологічних проблем" в порядку ст. 52 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" було розроблено проект створення вказаного національного природного парку, яким визначено територію парку, а також його функціональне зонування. Проект розроблений на виконання Указу Президента України № 79/94 від 10.03.1994, яким були зарезервовані відповідні цінні природні території приблизною площею 15 000 га для наступного заповідання, відповідно до якого прийняття рішення про створення або розширення в установленому порядку природних заповідників та національних природних парків землі, що резервуються, залишаються у державній власності й приватизації не підлягають. НПП "Гомільшанські ліси" є природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення, що створений з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. З урахуванням того, що з моменту створення і до цього часу проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду щодо НПП "Гомільшанські ліси" не розроблений та не затверджений, його межі в натурі не встановлені, то його межі визначаються відповідно до проекту створення, як то передбачено ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України". "Проект створення національного природного парку "Гомільшанські ліси" та "Проект організації території національного природного парку "Гомільшанські ліси" затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28.11.2011 № 478. Водночас, наказом Головного управління Держземагентства (на цей час Держгеокадастру) у Харківській області № 1210-СГ від 08.05.2015 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області орієнтовним розміром 0,0518 га із цільовим призначенням для індивідуального садівництва. Наказом Головного управління Держземагентства (на цей час Держгеокадастру) у Харківській області № 1675-СГ від 05.06.2015 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області та передано у власність земельну ділянку площею 0,0518 га з кадастровим номером :01:000:0767 для індивідуального садівництва. На підставі зазначених наказів, державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук В. В. 18.06.2015 прийнято рішення № 22196616 про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, про що внесений запис про право власності № 10095141. Під час вивчення матеріалів, що передували видачі вказаних наказів встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держземагентства (нині Держгеокадастру) у Харківській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту, яка була зареєстрована в управлінні 16.04.2015. Під час розгляду вказаної заяви матеріали щодо направлення Управлінням до Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області листа з проханням надати позицію щодо можливості надання Головним управлінням дозволу на розроблення документацій із землеустрою, на підставі яких земельна ділянка може бути передана у власність (користування), а також перевірити її бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади, - відсутні. Листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації № 05.02-16-4898 від 30.09.2014 до Головного управління Держземагентства у Харківській області направлявся перелік наявних картографічних даних по територіям та об`єктам природно-заповідного фонду області станом на 30.09.2014, в який було включено НПП "Гомільшанські ліси". Проте, на вказані відомості органами Держгеокадастру інформацію про розташування земельної ділянки на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, наявності відповідних охоронних зон, обмежень, обтяжень, з урахуванням її розташування на території НПП, не зазначено. Відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації № 04.01-22-218 від 21.01.2020 земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0767 з урахуванням "Проекту створення національного природного парку "Гомільшанські ліси" та "Проекту організації території національного природного парку "Гомільшанські ліси", - знаходиться в господарській зоні НПП.

На час формування земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767, винесення оспорюваного наказу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкта природно-заповідного фонду України (НПП), надання її у власність громадянці для індивідуального садівництва, необхідною умовою було погодження Департаментом, як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Саме до компетенції Департаменту належить погодження в межах повноважень проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Проте, відповідно до вказаного листа Департаменту, проект землеустрою щодо формування та відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767 для погодження не надходив та не погоджувався. Таким чином, формування вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767, яка розташована на території НПП, проведено усупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 186 ЗК України. Наведені порушення призвели до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування. Аналогічні факти знайшли своє відображення у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 371/463/17-ц. Також, відповідно до інформації НПП "Гомільшанські ліси" від 21.01.2020, листи про відведення вказаної земельної ділянки у власність, відповідна документація землеустрою до адміністрації парку не надходили, відповідні погодження не надавались. Встановлені обставини свідчать про підстави для висновку про набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку усупереч вимогам чинного законодавства України. Зазначені порушення можуть перешкоджати створенню умов для ефективного туризму, відпочинку, та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів. Усупереч вимогам статті 20 ЗК України, ані органом державної виконавчої влади, ані органом місцевого самоврядування не приймалося рішення щодо визначення категорії та зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767, яка розташована на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, з урахуванням її знаходження на території НПП. Наявність охоронного зобов`язання у об`єкта природно-заповідного фонду з урахуванням положень ч. 5 ст. 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", яке оформлене центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища, визнається достатнім для підтвердження статусу відповідної територій як належної до земель природно-заповідного фонду. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16. Крім цього, вказаною постановою Верховного Суду звернута увага на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №544/1336/13-а, зокрема на те, що повноваження в частині зміни меж національних природних парків за законом належать виключно Президенту України. Статус НПП як об`єкта природно-заповідного фонду підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо Указом Президента України від 06.09.2004 № 1047/2004. Таким чином, передача вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж НПП в частині їх зменшення. Землі, які відповідно до проекту створення входять в межі НПП "Гомільшанські ліси", є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну. Заборона передачі цих земель у приватну власність знайшла своє підтвердження у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 554/10377/16-ц. За викладених обставин, накази Головного управління Держземагентства (нині Держгеокадастру) у Харківській області від 08.05.2015 № 1210-СГ та від 05.06.2015 № 1675-СГ, є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси позивачів та підлягають визнанню незаконними і скасуванню; запис про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а земельна ділянка має бути повернута у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси" відповідачем, яка, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною НПП. Таким чином, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2024 року позовну заяву задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 08.05.2015 № 1210-СГ про надання дозволу громадянці ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами с. Коропове Задонецької сільської ради на території Зміївського району Харківської області, орієнтовним розміром 0,0518 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05.06.2015 № 1675-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами с. Коропове Задонецької сільської ради на території Зміївського району Харківської області, та передачі у власність громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0518 га, з кадастровим номером :01:000:0767, для індивідуального садівництва. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис № 10095141 від 13.06.2015 про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0518 га з кадастровим номером :01:000:0767 державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Пашук Вікторії Володимирівни, індексний номер рішення: 22196616. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0767, площею 0,0518 га, у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси".

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури з кожного по 4 204 грн 00 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивовано тим, що оскільки оскаржувані накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийняті з порушенням норм закону, то вони підлягають скасуванню, а також, як наслідок, підлягає скасуванню запис про проведену державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку із зобов`язанням відповідача повернути цю земельну ділянку у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси».

Не погодившись з рішенням суду Головне управління Держгеокадастру у Харківській області подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Головним управлінням жодної земельної ділянки з цільовим призначенням природно-заповідного фонду на території НПП «Гомільшанські ліси» не виділялось. Наказом Головного управління в межах повноважень. передбачених приписами статті 122 Земельного кодексу України, як розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності, передана у власність для ведення індивідуального садівництва на «умовній» території НПП «Гомільшанські ліси» не за рахунок земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а за рахунок земель сільськогосподарського призначення. Передача земель сільськогосподарського призначення у приватну власність до встановлення меж території НПП «Гомільшанські ліси» та внесення такої інформації до Державного земельного кадастру не порушує прав та законних інтересів державної установи НПП «Гомільшанські ліси» та не зменшує на даний час умовну територію парку.

Апелянт зазначив, що за наявною у Головному управлінні інформацією, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1024-р від 18.12.2018 НПП «Гомільшанські ліси» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 3260,5 гектара (землі державної власності лісогосподарського призначення (ліси), що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Зміївське лісове господарство», розташованих на території Зміївського району Харківської області, з подальшим вилученням та наданням їх зазначеному національному природному парку в постійне користування із зміною цільового призначення для збереження та використання національного природного парку. Надання Кабінетом Міністрів України НПП «Гомільшанські ліси» дозволу на розроблення вищезазначеного проекту з подальшим вилученням земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Зміївське лісове господарство» та надання їх зазначеному НПП із зміною цільового призначення підтверджує позицію Головного управління, що у складі НП можуть бути різні категорії земель та не свідчить про те, що всі землі розташовані на території НПП є землями природно-заповідного фонду. Тобто, земельні ділянки інших категорій земель визначаються як землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, виключно після їх вилучення та зміни цільового призначення в порядку, встановленому чинним законодавством. Апелянт наголосив, що згідно з ч.4. 2, 3 ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об?єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів. Тобто, у складі НПП можуть бути різні категорії земель (в тому числі, і землі житлової та громадської забудови, рекреаційного, лісогосподарського. сільськогосподарського призначення та інші), і різних форм власності, що не свідчить про зміну меж НПП.

Скаржник також зауважив, що охоронне зобов`язання, яке надало Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області не може бути визнано достатнім доказом для підтвердження статусу всієї території як належної до земель природно-заповідного фонду. Також відповідно до норм Закону України « Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру підставами щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру, в тому числі обмежень у використанні земель с відповідна документація із землеустрою. Разом з тим, за наявною в Головному управлінні інформацією проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення стосовно НПП «Гомільшанські ліси» відсутній. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок на який був наданий дозвіл розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1024-р не розроблений, не погоджений та відповідно не затверджений. Крім того, листом Державної екологічної інспекції у Харківській області від 24.12.2019 № 4956/06-10 повідомлено, що під час останньої перевірки НПП «Гомільшанські ліси» встановлено, що державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, а також права постійного користування та права оренди земельних ділянок НПП «Гомільшанські ліси» не проведено. Межі НПП «Гомільшанські ліси» не закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками, у зв?язку із чим проекти землеустрою щодо організаци встановлення меж території - відсутні. На переконання апелянта висновок спеціаліста Харківського національного університету ім. В.Н.Каразіна ґрунтується на припущеннях, оскільки за відсутності встановлених меж НПП та координат поворотних точок земель НПП, проведення земельної експертизи призначений судом неможливо порівняння та дослідження знаходження координат сформованої земельної ділянки, кадастровий помер :01:000:0767 в межах НПП. Належним доказом щодо знаходження спірної земельної ділянки в межах НПП може бути лише проведення земельної експертизи або розробленим проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж території. Судова експертиза призначається виключно для встановлення обставин справи. які стосуються предмету доказування у справі. Лише висновок експерта може підтвердити знаходження спірної земельної ділянки в межах НПП. Отже, за відсутності у матеріалах справи висновку експерта, не може бути підтверджено чи мають земельні ділянки накладання на територію НПП «Гомільшанські ліси».

Апелянт наголосив, що прокуратурою у спірних правовідносинах не наведено доказів на підставі яких можливе визнання протиправними та скасування наказів, скасування запису про права власності та на якій правовій підставі земельна ділянка має бути вилучена з приватної власності та повернута НПП. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна. НПП «Гомільшанські ліси» не є а ні власником, а ні законним користувачем спірної земельної ділянки, не доведено, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні НПП, а потім вибула з власності/користування, а тому задоволення вимог про зобов?язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0767 площею 0,0518 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» суперечить чинному законодавству. Скаржник зазначив, що НПП «Гомільшанські ліси» не є ані власником, ані законним користувачем спірної земельної ділянки, а ОСОБА_1 отримав земельну ділянку та зареєстрував право власності у визначеному чинним законодавством порядку, тому належним способом захисту є саме подання віндикаційного позову на який поширюються вимоги щодо позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, прокуратурою оскаржуються накази, датовані 2015 роком. Позовна заява, натомість, подана прокурором у 2020 році. Прокурор стверджує, що у зв`язку з діями Головного управління порушено інтереси держави, змінено межі НПП, проте держава, та безпосередньо НПП могли довідатися про порушення прав з моменту прийняття такого рішення, або, хоча б на момент формування земельної ділянки, яке також відбулося у 2015 році.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 02.04.2015 відділом Держземагентства у Зміївському районі Харківської області, за зверненням ОСОБА_1 , складено довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями № 01-15.1/883 (т. 1 а. с. 35 зворот).

16.04.2015 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держземагентства (нині Держгеокадастру) у Харківській області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,0518 га із земель державної власності, яка розташована за межами населеного пункту с. Коропове на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, для подальшої передачі їй у власність (т. 1 а. с. 34).

Наказом Головного управління Держземагентства (на цей час Держгеокадастру) у Харківській області від 08.05.2015 № 1210-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" громадянці ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами с. Коропове Задонецької сільської ради на території Зміївського району Харківської області, орієнтовним розміром 0,0518 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва (код згідно КВЦПЗ - 01.05) (т. 1 а. с. 32).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 26.05.2015, на запит ОСОБА_1 , відділом Держземагентства у Зміївському районі Харківської області зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0767 (т. 1 а. с. 36).

21.05.2015 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держземагентства (на цей час Держгеокадастру) у Харківській області із письмовою заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,0518 га із земель державної власності, яка розташована за межами населеного пункту с. Коропове на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, з кадастровим номером :01:000:0767, для передачі їй у власність (т. 1 а. с. 35).

Наказом Головного управління Держземагентства (нині Держгеокадастру) у Харківській області від 05.06.2015 № 1675-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність" було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами с. Коропове Задонецької сільської ради на території Зміївського району Харківської області, та передано у власність громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0518 га, з кадастровим номером :01:000:0767, для індивідуального садівництва (т. 1 а. с. 33).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 196139842 від 13.01.2020 земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0767, площею 0,0518 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, землі сільськогосподарського призначення, за адресою: Харківська обл., Зміївський р., с/рада Задонецька, належить ОСОБА_1 . Запис про право власності № 10095141 від 13.06.2015. Державну реєстрацію права власності проведено державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук Вікторією Володимирівною, індексний номер рішення: 22196616 (т. 1 а. с. 31).

21.01.2020 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації звернувся до Чугуївської місцевої прокуратури з листом № 04.01-22-218, яким повідомив, що за результатами аналізу графічних матеріалів проекту організації території Національного природного парку "Гомільшанські ліси", охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів" було виявлено, що до господарської зони Проекту входить ділянка, яку надано в приватну власність для індивідуального садівництва з кадастровим номером :01:000:0767, площею 0,0518 га (т. 1 а. с. 37, 38).

Статус Національного природного парку "Гомільшанські ліси" як об`єкта природно-заповідного фонду, підтверджується проектами його створення та організації території, безпосередньо Указом Президента України від 06.09.2004 № 1047/2004 (т. 1 а. с. 48).

Крім того, 10.01.2007 Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області видало ДП "Зміївське лісове господарство" охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території НПП "Гомільшанські ліси", створеного в межах Зміївського району, площею 7 610,7 га, що включені до складу частини території НПП "Гомільшанські ліси" без вилучення у землекористувача, в тому числі з розташованою спірною земельною ділянкою у їх складі. Також зазначено, що в зонах регульованої, стаціонарної рекреації та господарської забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території НПП "Гомільшанські ліси" (т. 2 а. с. 83).

30.09.2014 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації надав інформацію на лист Головного управління Держземагентства у Харківській області щодо проведення інвентаризації картографічних матеріалів, що знаходяться у департаменті та використовуються в повсякденній роботі (т. 2 а. с. 81).

24.12.2019 Державна екологічна інспекція у Харківській області надала інформацію ГУ Держгеокадастру у Харківській області про те, що інспекція не є розпорядником документів, які стосуються режиму використання та охорони заповідних об`єктів, а саме охоронних зобов`язань, положень про природно-заповідні території, проектів організацій (т. 1 а. с. 98-100).

12.02.2020 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації надав Чугуївській місцевій прокуратурі інформацію згідно з ч. 4 ст. 7 ЗУ "Про природно-заповідний фонд України" про те, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі, їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів ПЗФ (т. 2 а. с. 82).

21.01.2020 НПП "Гомільшанські ліси" листом № 02-36/35 звернувся до прокуратури з повідомленням про розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767 у господарській зоні парку, тобто на землях природно-заповідного фонду (т. 1 а. с. 49).

За відомостями Акта натурного обстеження приватних земельних ділянок, які знаходяться на території НПП "Гомільшанські ліси" від 08.12.2020, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0767 має наступну цінність: оселища Бернської конвенції "сінокосні рівнини луки" (оселище Е2.2), "вологі папоротеві та високотравні узлісся (оселище Е5.4); мішані дубово-берестово-ясеневі ліси долин великих річок (оселище G1.211); рідкісні види: горностай (Mustela ermanea), тхір чорний (Mustela putorius), поліксена (Zerynthia polyxena), стрічка блакитна (Catocala fraxini), мускусний вусач (Aromia moschata), мідянка (Coronella austriaca), місця зупинки під час міграції орлів-карликів (Hieraaetus pennatus), малих (Aquila = Clanga pomarina) та великих підорликів (Aquila = Clanga clanga); рекомендований режим збереження території: заборонити діяльністю, випасанням худоби, складання сміття, тощо (т. 2 а. с. 115-127).

З висновку спеціалістів Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна щодо розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767 відносно території НПП "Гомільшанські ліси" вбачається, що зазначена земельна ділянка знаходиться у межах території НПП "Гомільшанські ліси" (згідно меж проекту його створення). На основі розрахунку в ГІС, площа земельної ділянки 0,051815 га (т. 2 а. с. 86, 87).

Відповідно до статей 13,14 Конституції України земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі сільськогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

Статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Аналогічний зміст має частина перша статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 ЗК України).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 Закону «Про природно-заповідний фонд України» об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів, чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду (частини третя - четверта статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Указані статті імперативно відносять землі, яким встановлено статус територій чи об`єктів природно-заповідного фонду, до категорії земель природно-заповідного фонду за фактом знаходження на них об`єктів, які мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Із аналізу наведеної вище норми можна дійти висновку, що національний природний парк - установа загальнодержавного значення із чітко визначеною метою (природоохоронна, рекреаційна і т.д.); ділянки землі для формування цього об`єкту вилучаються з господарського використання (наприклад, з лісових господарств, з сільськогосподарських виробництв, промисловості і т.п.); до складу територій можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів, тобто із приватної чи комунальної власності такі території вилучаються і передаються на баланс цієї установи.

Парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва оголошуються найбільш визначні та цінні зразки паркового будівництва з метою охорони їх і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях. Парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення є природоохоронними рекреаційними установами. Оголошення парків-пам`яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва можуть проводитися наукові дослідження (стаття 37 Закону України «Про природно-заповідний фонд України).

Частиною першою статті 38 вказаного Закону передбачено, що на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забезпечується проведення екскурсій та масовий відпочинок населення, здійснюється догляд за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу, замість загиблих, вживаються заходи щодо запобігання самосіву, збереження композицій із дерев, чагарників і квітів, трав`яних газонів (частина друга статті 38 Закону № 2456-XII).

Частиною п`ятою статті 38 вказаного Закону встановлено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Частинами 1, 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку.

Пунктами 1.2., 1.6 Положення про Національний природний парк «Гомільшанські ліси», затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 30 вересня 2011 року № 367 передбачено, що Парк є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Загальна площа Парку становить 14314,8 гектара земель, у тому числі - 3377,3 гектара, які надаються Парку у постійне користування, і 10937,5 гектара, що включаються до його складу без вилучення.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.3 Положення передбачено, що територія Парку враховується в усіх видах землевпорядної, проектно-планувальної та проектної документації.

Функціональне зонування території Парку здійснюється відповідно до Проекту організації його території, що затверджується у встановленому порядку Мінприроди.

На території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна зона; зона регульованої рекреації; зона стаціонарної рекреації; господарська зона.

Для кожної зони з урахуванням її наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання.

В господарській зоні здійснюється господарська діяльність, що не суперечить завданням і цілям НПП. Ця зона виконує функції оточуючої смуги навколо заповідної і рекреаційних зон і захищає їх від небажаних впливів. Лісогосподарська діяльність, режим охорони і використання в зоні є такими, що відповідає системі ведення господарства в категоріях захисності, до яких віднесені лісові насадження зони. На сільськогосподарських землях зберігається традиційна господарська діяльність випас худоби та сінокосіння.

Забороняється порушення гідрологічного режиму, будівництво ставків; водосховищ та меліорація; промислове будівництво; розорювання земель; виділення земель під садивні товариства; розвідка та видобування корисних копалин.

Ураховуючи імперативні положення статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» і статті 43 ЗК України, земля національного природного парку є землями природно-заповідного фонду, перебуває під особливою охороною, щодо неї встановлений спеціальний порядок вилучення (стаття 150 ЗК України), відтворення і використання, а також обмеження щодо її цивільного обороту.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом (пункт «г» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Частина перша статті 150 ЗК України відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. При цьому набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). А припинення цього права можливе лише за добровільною згодою набувача такого права або шляхом примусового вилучення у такої особи земельної ділянки (статті 140 та 141 ЗК України).

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частина п`ята статті 116 ЗК України).

Частина третя статті 186-1 ЗК України визначає, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143).

Згідно частини другої статті 393 ЦК України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0767 перебуває в межах Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що підтверджується проектом створення парку, листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації № 04.01-22-218 від 21.01.2020, листом Національного природного парку «Гомільшанські ліси» від 21.01.2020 № 02-36/35, висновком Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна.

Статус Національного природного парку «Гомільшанські ліси» як об`єкта природно-заповідного фонду підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо відповідним Указом Президента.

Також, в матеріалах справи наявне охоронне зобов`язання за підписом начальника Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, відповідно до якого передано під охорону землекористувачу (Державному підприємству «Зміївське лісове господарство») території площею 7 610,7 га, включені до складу частини території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» без вилучення у землекористувача, в тому числі з розташованою спірною земельною ділянкою в його складі.

Оформлення такого документу центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища підтверджує статус відповідних територій як належних до земель природно-заповідного фонду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16.

До того ж, проект землеустрою щодо формування та відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767 не погоджувався з органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища, що суперечить вимогам статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та свідчить про неправомірність набуття особою права власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду.

Зазначене відповідає висновку, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2019 року по справі № 371/463/17-ц, провадження № 61-1135св19.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює її передачу у приватну власність з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

Передача спірної земельної ділянки у власність громадянина для ведення індивідуального садівництва з урахуванням того, що вона знаходиться у господарській зоні національного природного парку, призвела до фактичної зміни меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси» в частині його зменшення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 575/462/21, провадження № 61-2648св22.

Позивач довів належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах земель території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі у приватну власність, а ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням національного природного парку, оскільки може перешкоджати його збереженню в природному стані, тому правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо того, що у складі Національного природного парку можуть бути різні категорії земель і різних форм власності, а охоронне зобов`язання та висновок спеціалістів Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна не підтверджують статусу території як належної до земель природно-заповідного фонду судова колегія відхиляє. При передачі спірної земельної ділянки у приватну власність рішення щодо визначення категорії та зміни цільового призначення з урахуванням її знаходження на території національного природного парку не приймалось. Оформлення центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища охоронного зобов`язання підтверджує статус відповідних територій як належних до природно-заповідного фонду. Щодо висновку спеціалістів Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, то він сформований на основі загальнодоступної картографічної інформації та визначених умовних меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси», і підстав вважати його неналежним доказом не вбачається.

Посилання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на те, що знаходження спірної земельної ділянки в межах парку можна встановити лише на підставі висновку експерта за наявності встановлених в натурі меж парку є безпідставними, адже до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, та з клопотанням про призначення експертизи в справі відповідач до суду не звертався.

Доводи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо того, що належним способом захисту є подання віндикаційного позову, судова колегія вважає необґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням закону потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому за таких умов негаторний позов є ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику (пункти 7.29-7.30).

Оскаржувані рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та затвердження проекту землеустрою, видані одним відповідачем у цій справі в інтересах іншого відповідача у цій справі, є незаконними відповідно до встановлених обставин справи, що не спростовано, ставлять під сумнів права, які захищає прокурор, та стали підставою для державної реєстрації права на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Із суті сталого узагальненого правового висновку Верховного Суду щодо необхідності оцінки конкретного способу захисту цивільного права та його ефективності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункти 38-40), тощо) випливає завдання суду оцінити зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, характер його порушення, невизнання або оспорення, наслідки цього у їх зв`язку із заявленими у позові способами захисту такого права чи інтересу.

Оскарження таких наказів, передбачене законом (частина друга статті 55 Конституції України, пункт 10 частини другої статті 16, частина друга статті 393 ЦК України), має наслідком досягнення захисту порушеного права позивача та забезпечує його відновлення у взаємодії з іншими заявленими способами захисту.

Враховуючи вищезазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.29-7.30), встановлення підстав для захисту порушених прав на землю в межах негаторного позову перебуває у зв`язку із законністю рішень органів держави або місцевого самоврядування, на підставі яких відбулись, зокрема, зміни у реєстраційному підтвердженні державою такого права за позивачем. Оскільки незаконність таких рішень має бути встановлена компетентним органом, то оскарження до суду таких рішень з вимогою їх скасування хоч і не є обов`язковою умовою реалізації відповідного негаторного позову, але й не суперечить ефективним цілям цього позову, особливо якщо такі рішення стосуються особи, до якої фактично звернений негаторний позов. Також треба враховувати, що визнання судом недійсними чи скасування таких рішень є відповідно до умов частини третьої статті 26 Закону про держреєстрацію підставою для відновлення реєстраційного підтвердження державою права на земельну ділянку, за захистом якого звернувся позивач, що також є елементом відновлення порушеного права (визнання його державою).

Якщо позивач звертається з декількома позовними вимогами, які відповідають способам захисту, передбаченим законом, та не суперечать одна одній (їх реалізація не суперечать одна одній), можуть бути розглянуті в межах одного судового провадження, то той факт, що задоволення однієї якоїсь окремо взятої з цих вимог не призведе до ефективного відновлення порушеного права чи інтересу позивача за умови, що задоволення їх всіх до такого відновлення призведе, а кожна окрема не заважає реалізації найбільш ефективної, не дає підстав для відмови у задоволенні такої окремо взятої вимоги, зокрема, якщо вона є реалізацією позивачем частини другої статті 55 Конституції України та пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України. Протилежне суперечить принципам доступу до правосуддя, які захищає ЄСПЛ (наприклад, параграфи 22-23 рішення від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), серія А, № 32, заява № 6289/73).

Задоволення позовних вимог позивача призведе до відновлення порушеного права, за захистом якого він звернувся, що відповідає вимогам ефективності, визначеним Верховним Судом у своїх правових висновках (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98) тощо).

Тому у цій справі у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову через неефективність обраного способу захисту порушених прав, оскільки це призведе до безпідставного втручання суду у право позивача, передбачене як частиною першою статті 4 ЦПК України, так й частиною другою статті 55 Конституції України, пунктом 10 частини другої статті 16, частиною другою статті 393 ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 621/3475/19, провадження № 61-8186св22, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, провадження № 61-5014св23.

Зазначеним спростовується посилання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на те, що прокурором обрано не ефективний спосіб захисту права.

Судова колегія відхиляє доводи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо того, що Національний природний парк «Гомільшанські ліси» не є ні власником, ні законним користувачем спірної земельної ділянки, а тому задоволення вимог про зобов`язання відповідачки повернути земельну ділянку у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» суперечить чинному законодавству та , що втручання держави у право добросовісного набувача ОСОБА_1 на мирне володіння його майном не є виправданим.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Як вбачається з усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього природного середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави повернути земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення Національному природному парку «Гомільшанські ліси» спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки, яка належить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і, зокрема, частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 при її передачі, проявивши розумну обачність, міг і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною Національного природного парку. Немає жодних підстав вважати, що відповідач не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20 (провадження № 61-5014св23).

За таких обставин відсутні підстави вважати, що втручання у право ОСОБА_1 на об`єкт, який вона за добросовісної поведінки не могла отримати, є для неї надмірним тягарем. Матеріали справи не містять даних про те, що перед тим, як отримати земельну ділянку, у відповідачки були перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цієї ділянки.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 554/10377/16-ц, провадження № 61-34334ск19.

Отже, у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для індивідуального садівництва на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами, а вимога про повернення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0767 у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» не суперечить вимогам закону.

Твердження Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про пропуск прокурором строку позовної давності судова колегія також вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

Проте у дійсній справі прокурором заявлено негаторний позов, на який не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 922/1832/19.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Харківській області висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на залишити без задоволення

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Ю.М. Мальований