ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5790/24 Справа № 214/1423/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Остапенко В.О.

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №214/1423/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року, ухваленого суддею Гринем Н.Г., повний текст судового рішення складено 20 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 08.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого банк надав позичальникові кредит в сумі 20 000 доларів США терміном до 05.02.2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки та порядку, погодженому сторонами шляхом внесення щомісячних (ануїтетних) платежів.

Свої зобов`язання за договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перед ОСОБА_1 виконало, натомість позичальник, покладені на нього умовами договору обов`язки належним чином не виконував, в результаті чого станом на 27.01.2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 41 522 доларів США 38 центів, з урахуванням нарахованої неустойки за допущення порушення позичальником виконання умов договору. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року станом на 27.01.2015 року в загальному розмірі 41 522 доларів США 38 центів, що за курсом НБУ (15,89 грн. = 1 долар США станом на 27.01.2015 року) складає 659 790 грн. 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 28 051 доларів США 66 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом 2416 доларів США 55 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом 388 доларів 03 центи, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 10 666 доларів США 14 центів; а також судові витрати.

20.07.2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в обґрунтування якого зазначив, що 08.02.2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дійсно було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування ним та на умовах повернення не пізніше 05.02.2027 року. Зазначений договір укладено між сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних-осіб. На час укладення договору він як позичальник надав банку достовірну інформацію щодо свого фінансово-майнового стану. Умовами договору визначено надання кредиту позичальникові в іноземній валюті доларах США шляхом видачі через касу банку або шляхом перерахування на рахунок. Вважає, що надання банком кредиту в іноземній валюті суперечило ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.35 Закону України «Про Національний Банк України», адже імперативними приписами вказаних норм визначено, що грошовою одиницею в Україні є гривня, яка є єдиним законним засобом платежу.

Оскільки, надання банком позичальникові кредиту у вигляді кредитної лінії та проведення останнім дій відносно виконання своїх зобов`язань в іноземній валюті за своєю природою є валютною операцією, то вона повинна проводитись в Україні на підставі відповідної ліцензії НБУ. Керуючись положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідач за первісним позовом вважає, що банк не мав права використовувати іноземну валюту для розрахунків за кредитним договором з ним.

Окрім того, на момент укладення кредитного договору курс долару США по відношенню до національної валюти гривні України становив 5,05 грн. за 1 долар США, в той час як на момент пред`явлення позову він зріс до 25,94 грн. за 1 долар США, що є свідченням істотної зміни становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а саме з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що призвело до погіршення фінансового становища позичальника.

ОСОБА_1 вважає, що банком включено до кредитного договору несправедливі умови щодо надання кредиту саме в доларах США, як і погашення кредиту, процентів за користування ним в цій же валюті, що він розцінює як спосіб зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Вказані умови вважає такими, що суперечать принципу добросовісності та є наслідком створення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Такі обставини в їх сукупності ОСОБА_1 розцінює за достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Окремо акцентував увагу, що кредитор ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінився на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що його як позичальника не було проінформовано. До того ж, відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Просив суд визнати недійсним кредитний договір №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року, укладений між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року, що утворилась станом на 27.01.2015 року в загальному розмірі 30 468 доларів США 21 центів, яка включає: заборгованість за тілом кредиту 28 051 доларів США 66 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом 2 416 доларів США 55 центів; пеню в розмірі 169 484 грн. 96 коп.; судовий збір в сумі 3 619 грн. 85 коп.. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року змінено в частині зменшення суми пені, стягнутої з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». В решті рішення суду залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні його первісних позовних вимог.

В обґрунтування скарги вказує, що позивачем не надано первинної бухгалтерської документації, на підставі, якої можливо встановити отримання відповідачем саме зазначеної у позові суми кредиту, позовна заява не містить даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Наголошує на тому, що доведення наявної суми заборгованості за кредитним договором є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.

Окрім того, скаржник вказує на те, що суд стягнув пеню у розмірі 169 484,96 грн., перевівши суму 10 666,14 доларів США у гривню відповідно до курсу на день подання позову до суду, хоча заява не містить розрахунку пені у гривні, розрахунок здійснено у доларах США, що прямо суперечить нормам закону, оскільки пеня мала нараховуватись виключно у національній валюті.

Також, відповідач стверджує, що позивачем не доведено кому саме належить рахунок № НОМЕР_1 , а будучи внутрішньобанківським рахунком, фактично не доводить факт видачі готівки та заборгованості відповідача за кредитним договором. Вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені і він заявляв клопотання про його застосування у своєму відзиві на позов, яке суд на його думку проігнорував.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач просить скасувати як незаконне рішення суду в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 08.02.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRHGGK00150643, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 08.02.2007 року по 05.02.2027 року включно у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 20 000 доларів США на придбання нерухомості житлового призначення, а також в розмірі 4017 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених умовами договору (п.7 договору) (т.1 а.с.9-11).

Сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати визначено з 08 по 12 число кожного місяця. При цьому погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 235 доларів США 93 центи для погашення заборгованості за кредитним договором, що включає: заборгованість по кредиту, відсоткам за користування кредитом, винагороду. Таким чином, сторонами погоджено, що погашення кредиту здійснюється саме у валюті кредиту доларах США.

Відповідно до п.7.4 договору (т.1 а.с.11), при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, він сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 2,16% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати , а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

02.07.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року (т.1 а.с.222, 223), за умовами якої проведено реструктуризацію заборгованості позичальника, а саме зменшено суму заборгованості на 10 217 грн. 19 коп., яку віднесено до пені. Крім того, на позичальника покладено додаткову відповідальність за порушення виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (додатку №1 до додаткової угоди) понад 31 день шляхом сплати позичальником банку штрафу в розмірі 10 217 грн. 19 коп.

Умовами додаткової угоди передбачено викладення п.7.1 кредитного договору в новій редакції, зміну періоду погашення кредиту з 20 по 25 число кожного місяця, Графіку погашення кредиту. Як слідує з Графіку погашення кредиту, станом на 25.07.2012 року залишок заборгованості ОСОБА_1 по кредиту складає 29 145 доларів США 48 центів, з яких щомісячний (ануїтетний) платіж визначено на рівні 437 доларів США 13 центів, а останній платіж 05.02.2027 року в сумі 665 доларів США 51 цент (т.1 а.с.224-227).

ОСОБА_1 свої зобов`язання по поверненню кредиту спочатку виконував, сумлінно, сплачуючи ануїтетні платежі, у тому числі з переплатою по окремим платежам, що слідує з виписки по його кредитному рахунку (т.2 а.с.21-28). В подальшому, відповідач почав допускати прострочення погашення заборгованості, а після внесення останнього платежу в сумі 250 доларів 62 центи 03.09.2014 року (т.2 а.с.26) погашення заборгованості припинив.

Відповідно до розрахунку заборгованості (т.1 а.с.4-7), станом на 27.01.2015 року сума заборгованості за кредитним договором №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року визначена на рівні 41 522 доларів США 38 центів та включає: 28 051 доларів США 66 центів заборгованість за тілом кредиту, 2416 доларів США 55 центів заборгованість по процентам за користування кредитом (у т.ч. простроченим в сумі 2344 доларів США 55 центів), 388 доларів США 03 центи - заборгованість з комісії (прострочена), 10 666 доларів США 14 центів пеня.

З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи (т.1 а.с.16).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

При цьому, за приписами п.п.3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст.41 Закону України "Про Національний банк України" та ч.ч.1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, для підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» надано суду, заяву на видачу готівки №1 від 08.02.2007 року, видатковий ордер від 08 лютого 2007 року та виписки з особового рахунку позичальника, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано первинної бухгалтерської документації, на підставі, якої можливо встановити отримання відповідачем саме зазначеної у позові суми кредиту, спростовуються встановленими вище обставинами.

Отже позивачем доведено належними та допустимими доказами розмір отриманих позичальником коштів, а також щодо користування позичальником кредитними коштами.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України (станом на час звернення з позовом) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

Встановивши обставини того, що Позичальник порушив взяті на себе за кредитним договором зобов`язання зі своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, визнавши доведеними ці обставини, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заявлені позивачем за первісним позовом вимоги про стягнення пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за користування кредитом.

Відповідно до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 4.1 кредитного договору сторони погодили, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

Аналіз наведених норми чинного законодавства та умов кредитного договору свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у кредитному договору, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №905/1923/16, від 13.07.2018 у справі №916/2393/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від якого Верховний Суд не вбачає підстав відступати.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні). З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України, визначеної у гривні, неможливе та суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18 з метою забезпечення прогнозованості правозастосовної практики відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який допускав можливість стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Відступаючи від зазначеного висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви №22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що встановлено нормами ст.257 ЦК України.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як встановлено судом з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем періодично сплачувалися кошти в рахунок погашення заборгованості, а отже, кожне поповнення переривало строк позовної давності. Останній платіж був зроблений відповідачем 26.06.2012 року (а.с.6), тобто строк позовної давності почав обчислюватися з 26.06.2012 року

Позивач звернувся до суду з первісним позовом 25 лютого 2015 року, тобто в межах строку, встановленого ст.257 ЦК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується із доводами відповідача, які стосуються стягнення з нього пені, а саме колегія суддів не погоджується із визначеною судом сумою пені, яку стягнуто з відповідача, виходячи з наступного.

Так, умовами кредитного договору №KRHGGK00150643 від 08.02.2007 року та додаткової угоди до нього від 02.07.2012 року на позичальника покладено обов`язок по сплаті пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки, яка сплачується у гривні. У разі, якщо кредит видавався у іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.4.1 договору, т.1 а.с.10-зворот).

Нормами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем вбачається, що заборгованість за пенею, яка становить 10 666,14 доларів США, нарахована відповідачу за період з квітня 2007 року по 27.01.2015 року, тобто розмір пені позивач розрахував за весь період прострочення (а.с.4-7, т.1)

Оскільки стягненню підлягає пеня за один рік, нараховану судом суму пені необхідно зменшити, стягнувши її за період з 26.02.2014 по 27.01.2015 (а.с.7, т.1).

З урахуванням наведеного розмір стягнутої судом пені підлягає зменшенню з 10666,14 доларів США до 448,95 доларів США (відповідно розрахунку 10666,14 - 10217,19).

З урахуванням курсу НБУ станом на день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції (39,6196 грн. за 1 долар США) сума пені до стягнення з відповідача складає 17787,22 грн. (39,6196 грн. * 448,95 дол. США).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду, на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України, зміні в частині розміру стягнутої з відповідача пені зі зменшенням суми стягнення з 169484,96 грн. до 17787,22 грн.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає компенсації судовий збір в розмірі за подання позовної заяви 2813,58 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги відповідач має право на часткову компенсацію понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції пропорційно від частки задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 1260,63 грн.

З урахуванням принципу взаємозаліку сума компенсації судових витрат, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» становить 1552,95 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2019 року змінити в частині розміру пені, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», зменшивши її розмір зі 169484, 96 грн. до 17787 (сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 22 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати пов`язані з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанції в сумі 1552 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 95 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: