ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2217/23 Номер провадження 22-ц/814/2143/24Головуючий у 1-й інстанції Мирошникова О. Ш. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Прядкіна О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю представника відповідача - адвоката Кузьмич Н.О., представника позивача - адвоката Коряк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Кузьмич Наталією Олександрівною,

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2024 року, постановлене суддею Мирошниковою О.Ш. (повний текст складено 23 лютого 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ,

в с т а н о в и в:

26.05.2023 ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить визнати спільним майном подружжя нежитлове приміщення - шпиталь зі складом, загальною площею 617,6 кв.м., РНОНОМ 107, розташоване по АДРЕСА_1 , визначивши за кожним право власності по частині на таке майно.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що із 24.04.2016 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 26.09.2022 (справа №538/469/22). У період шлюбу, а саме, 16.02.2018, відповідач прийняв участь в електронних торгах через систему «СЕТАМ» та за спільні кошти подружжя придбав нежитлове приміщення - шпиталь зі складом, загальною площею 617,6 кв.м., РНОНОМ 107, розташоване по АДРЕСА_1 . Указане нерухоме майно було придбано за 824 000,00 грн. та в подальшому право власності на нього зареєстровано за відповідачем. Після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу об`єкт нерухомості залишився у відповідача, й до цього часу перебуває у його володіння та користуванні. Добровільного варіанту розподілу відповідач не бажає, а тому позивачка просить захистити порушене право згідно заявлених позовних вимог.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.02.2024 позов задоволено.

Визнано нежитлову будівлю - шпиталю зі складом, загальною площею 617,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину нежитлової будівлі-шпиталю зі складом, загальною площею 617,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину нежитлової будівлі-шпиталю зі складом, загальною площею 617,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 120,00 грн.

Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що відповідач не надав доказів на підтвердження, що спірне майно придбано за його особисті кошти, а отже не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на таке майно, частки в якому є рівними по кожному.

Відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Кузьмич Н.О., з рішенням міськрайонного суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що на придбання спірного майна шлюбні стосунки між сторонами вже були припинені, що підтверджується показаннями свідків, які суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою, як і наявні у справі письмові докази, зокрема, довідку готелю «Лубенська Слобода», де наявна інформація про окреме проживання відповідача в готелі з 01.04.2017 по 21.06.2018. Тому грошові кошти, які відповідач позичив у третіх осіб для придбання спірного майна є його особистою приватною власністю.

Звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що позичені відповідачем грошові кошти на придбання спірного майна були спільною сумісною власністю сторін, а також, що вона була обізнана про таку позику, її суму та цілі.

Наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не розглянув клопотання представника відповідача щодо долучення до матеріалів справи заключної виписки з розрахункового рахунку ФО-П ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» за період із 01.01.2018 по 31.12.2018 та виписку з ЄДРЮО ФО-П щодо ОСОБА_1 , як доказ того, що у відповідача були джерела доходу, крім позичених коштів, для здійснення купівлі нерухомості.

Зазначає, що позивачка не повідомила суд про своє одруження та зміну прізвище на « ОСОБА_3 », а тому в рішенні суду зазначено неправильні відомості про особу позивачки. При цьому, главою 26 ЦК України врегульовано право спільної власності, але жодною нормою ЦК України не встановлено поділ спільного майна на частини. Такий поділ може мати місце виключно при визначенні частки у спільному майні, про що позивачка не просить у позовній заяві.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин позицію Верховного Суду, наведеною представником відповідача у відзиві на позов та яку просить врахувати апеляційний суд.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 17.04.2024.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 квітня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №6, місце державної реєстрації: виконавчий комітет Червонозаводської міської ради Лохвицького району Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ./а.с.8/

У період із 01.10.2017 (час заїзду - 14.00) по 21.06.2018 (час виїзду - 12.00) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав у готелі « ОСОБА_4 », про що складена довідка готелю від 02.08.2023./а.с.38/

15 січня 2018 року ОСОБА_1 складено розписку, копія якої надана суду, про отримання від ОСОБА_5 суму 450 000,00 грн. в якості безпроцентної позики для придбання нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі-шпиталю зі складом, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Всю суму позики зобов`язується повернути в повному обсязі своєчасно до 01.01.2022./а.с.47/

11 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_6 в розмірі 352 000,00 грн., про що складена розписка тотожного змісту./а.с.48/

16 лютого 2018 року відбулися електронні торги; найменування майна: предмет іпотеки нежитлова будівля-шпиталь зі складом площею 617,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; ціна продажу: 824 000,00 грн., що підтверджується протоколом №316903 проведення електронних торгів./а.с.10/

24 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_7 суму 500 000,00 грн. в якості безпроцентної позики для придбання нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі-шпиталю зі складом, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.49/

01 березня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 782 800,00 грн. за придбання на СЕТАМ лоту №316903 від 16.02.2018, що підтверджується дублікатом квитанції: 0..1./а.с.36/

04 квітня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю-шпиталь зі складом площею 617,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №119627436./а.с.11/

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2022 року (справа №538/469/22) розірвано шлюб, зареєстрований 24 квітня 2016 року у виконавчому комітету Червонозаводської міської ради Лохвицького району Полтавської області, актовий запис №6, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ./а.с.9/

На підтвердження матеріального становища ОСОБА_1 надано виписку по рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2018 по 31.12.2018, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФО-П ОСОБА_1 /а.с.113-115/

У судовому засіданні допитні в часті свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Задовольняючи позовні вимоги, міськрайонний суд виходив із того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.02.2016 по 26.10.2023, фактично припинивши шлюбні відносини з серпня 2020 року, що встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу та в порядку ч.4 ст.82 ЦПК України ця обставина має для суду преюдиційне значення. Відтак, спірна нежитлова будівля придбана відповідачем 16.02.2018 за 824 000,00 грн. у період перебування сторін у шлюбі і на нього поширюється презумпція спільності майна подружжя, яка відповідачем не спростована.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги показання свідків у частині припинення у 2018 році між сторонами шлюбних відносин, оскільки такі обставини відомі їм зі слів самого відповідача, особисто з позивачкою вони не знайомі та не спілкувалися з нею. Суд також не прийняв як доказ припинення шлюбних відносин довідку готелю «Лубенська Слобода», оскільки в цій довідці наявна інформація лише про проживання відповідача в готелі з 01.04.2017 по 21.06.2018, а не про припинення відносин між сторонами.

Отже, за відсутності належних доказів на підтвердження, що кошти отримані відповідачем в борг для здійснення купівлі нерухомості є його особистою приватною власністю, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ згідно заявлених вимог.

Апеляційний суд із такими висновками міськрайонного суду погоджується з таких підстав.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення придбане відповідачем ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що воно є їх спільною сумісною власністю. У справі, яка переглядається, відповідач не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, вимоги про визнання спірного майна його особистою власністю відповідачем не заявлялися. Тоді як саме по собі посилання відповідача на те, що спірна нерухомість була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані в борг у 2018 році, не є достатнім доказом сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав. Тоді як сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що на час придбання майна шлюбні відносини між сторонами були припинені і вони проживали окремо в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, оскільки показання свідків є малоінформативними, а обставини ними засвідчені відомі їм зі слів самого відповідача. Наявна у матеріалах справа довідка з готелю не є належним та допустимим доказам на підтвердження припинення шлюбних сторін між сторонами, а лише свідчить, що з 01.04.2017 по 21.06.2018 відповідач міг проживати у номері готелю.

Посилання відповідача, що позивачем не доведено факт придбання спірного майна за спільні кошти сторін, колегія суддів відхиляє, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто відповідача, і такий процесуальний обов`язок ним не виконано, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

При цьому зміна прізвища позивачки не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору, як і не надання судом оцінки письмовим доказам на підтвердження матеріального становища відповідача. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №201/13239/15-ц від 26.10.2022 звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії.

Відтак, апеляційний суд, аналізуючи надані відповідачем докази на підтвердження його матеріального становища, не вважає їх достатніми на спростування презумпції спільності майна, набуття якого у власність відповідач пов`язує із коштами від позик, а не від його підприємницької діяльності.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне застосувати позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №154/3029/14-ц від 22.03.2023, за змістом якої Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Із огляду на викладене, наведена відповідачем у доводах апеляційної скарги практика Верховного Суду, як сформована з відмінних фактичних обставин, застосуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є довільним трактуванням норм права на власну користь. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Кузьмич Наталією Олександрівною, - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.05.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Прядкіна