Справа № 462/2720/20 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3305/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника Львівської міської ради Феник Л.М.,

Петляківського А.І., його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м. Львова та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання особи добросовісним набувачем,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 27.01.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. та зареєстрований в реєстрі за №31; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог Львівська міська рада посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова і жодних дій по відчуженню вказаної квартири на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою не вчинялося.

В даній квартирі було зареєстровано двоє осіб, з яких: основний квартиронаймач ОСОБА_8 (1937 р.н.) проживав і був зареєстрований на підставі ордера №000239 від 26.04.1969 року, знятий з реєстрації 06.02.2019 року у зв`язку із смертю, та його син ОСОБА_8 (1959 р.н.), який був знятий з реєстрації 01.03.2019 року у зв`язку із смертю. На час смерті вказаних осіб квартира АДРЕСА_1 не була приватизована, складалася з двох кімнат, житловою площею 29,7 кв.м., із кухнею та комунальними вигодами, загальною площею 48,6 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2019 року №1127 квартиру АДРЕСА_1 надано частині багатодітної сім`ї ОСОБА_9 черговику з 1987 року, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак, у квартиру вони не змогли вселитись.

10.02.2020 року ОСОБА_5 представив в ЛКП «Сигнівка» договір купівлі-продажу квартири від 27.01.2020 року, згідно з яким, ОСОБА_5 купив квартиру у ОСОБА_4 , якому квартира належала на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів11.04.1996 року. Однак, ОСОБА_4 ніколи не проживав, не був зареєстрований та не приватизовував цієї квартири і свідоцтво про право власності на квартиру жодними виконавчими органами міської ради на його ім`я не видавалося.

27.02.2020 року ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. та зареєстрованого в реєстрі за №595.

Позивач зазначав, що ОСОБА_4 набув у власність квартиру за відсутності рішення її власника Львівської міської ради і на підставі підробленого свідоцтва про право власності на квартиру відчужив квартиру ОСОБА_5 , який, у свою чергу, 27.02.2020 року відчужив квартиру ОСОБА_1 .

Львівська міська рада вважала, що її порушене право, як власника квартири, підлягає захисту шляхом витребування майна від останнього власника квартири на підставі статті 388 ЦК України, стверджуючи, що перший договір є нікчемним на підставі статті 228 ЦК України.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Львівської міської ради, у якому просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , покликаючись на те, що вона набула право власності на цю квартиру за відплатним договором купівлі-продажу квартири від 27.02.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., відтак, у розумінні статті 388 ЦК України, вона є добросовісним набувачем.

Заявлені вимоги обгрунтовувала тим, що застосування вимог статті 388 ЦК України повинно відбуватися з урахуванням гарантій права власності добросовісного набувача, які встановлені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Наголошувала, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння добросовісного набувача допускається лише за умови компенсації понесених покупцем втрат, а оскільки вона ( ОСОБА_1 ) є добросовісним набувачем, позбавлення її права власності на спірне нерухоме майно, без компенсації понесених втрат, матиме наслідком покладення на неї індивідуального та надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу.

Зауважувала, що органи державної влади повинні були забезпечити належну експертизу законності правочинів із спірним нерухомим майном. При цьому, покупець не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із спірним нерухомим майном.

Зазначала, що за обставинами справи, існувало, як мінімум, два рівні гарантій перед тим, як спірна квартира перейшла у її ( ОСОБА_1 ) власність відповідно до внутрішнього національного законодавства, оскільки існував обов`язок нотаріуса Куйбіди-Кришкевич Х.В. переконатись у тому, що перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_4 відбувся відповідно закону, та обов`язок нотаріуса Барбуляк Х.В. переконатись у тому, що перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_5 відбувся відповідно закону.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року позов Львівської міської ради задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівської міської ради по 1112 грн. 33 коп. судового збору з кожного.

В решті позовних вимог Львівської міської ради відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання особи добросовісним набувачем відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликалась на те, що всупереч вимогам ст.ст.83, 126 ЦПК України, суд приєднав до матеріалів справи подані позивачем письмові докази, не скерувавши їх копії протилежній стороні, оцінив їх як докази та зробив на основі них висновки і в такий спосіб надав перевагу одному учаснику процесу позивачу над відповідачем, порушивши принципи верховенства права та змагальності сторін.

Окрім того, зазначала, що суд дійшов безпідставного висновку про підробку свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 11.04.1996 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 , оскільки такий висновок непідтверджений належними доказами.

Вказувала, що вона ( ОСОБА_1 ) при вчиненні правочину 27.02.2020 року не знала і не могла знати про відсутність у продавця ОСОБА_5 прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладенні первинного договору купівлі-продажу.

Додала, що, придбаваючи вказану квартиру, була цілком впевнена у законності її реалізації, жодною інформацією про те, що квартира якимось чином була незаконно реалізована попередніми власниками, не володіла, вжила всіх необхідних заходів і засобів для того, щоб пересвідчитись у правомочності набуття такої попереднім власником.

Що стосується усних пояснень ОСОБА_6 про перебування ключів від спірної квартири у балансоутримувача будинку ЛКП «Сигнівка», то вважає, що такі пояснення не є доказами в розумінні статті 76 ЦПК України і спростовуються договором купівлі-продажу квартири від 27.02.2020 року, правомірність якого презюмується, окрім того, ОСОБА_6 є третьою особою у справі та безпосередньо зацікавлений у витребуванні на користь позивача майна, право на користування яким він зможе реалізувати в подальшому.

Вважала, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічної позовної заяви про визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки у зв`язку з пред`явленням до неї Львівською міською радою позову змушена була звернутись із зустрічним позовом, з метою захисту права власності на майно, яке законно придбала і здійснила за нього в повному обсязі розрахунок, що випливає зі змісту самого договору.

Наголошує, що порушено принцип непорушності права приватної власності, закріплений статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також звертала увагу на порушенні судом норм процесуального права при вирішенні питання розподілу судових витрат, оскільки за наслідками розгляду справи було задоволено лише одну позовну вимогу позивача, проте, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору стягнуто з відповідачів в повному обсязі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом Львівської міської ради скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартири АДРЕСА_2 , та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судових витрат відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року касаційну скаргу Львівської міської ради задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача Львівської міської ради, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Львівського комунального підприємства (далі ЛКП) «Сигнівка» №2443 від 12.03.2020 року (а.с.20 т.1), квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 29,70 кв.м., загальною площею 47,80 кв.м., належить до державного житлового фонду, зареєстрованих осіб у квартирі немає.

Згідно з інформацією Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та ЛКП «Сигнівка» (а.с.19, 20 т.1), основним квартиронаймачем вказаної квартири на підставі ордера №000239 від 26.04.1969 року був ОСОБА_8 , 1937 року народження, який проживав у квартирі разом зі своїм сином ОСОБА_8 , 1959 року народження, і були зняті з реєстрації в квартирі у зв`язку із смертю: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його син ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час смерті вказаних осіб, квартира АДРЕСА_1 не була приватизована, ЛКП «Сигнівка» жодних документів на приватизацію згаданої квартири не оформляло.

У листі-відповіді Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» №24/09-20-01 від 24.09.2020 року (а.с.93 т.1) вказано, що в даній установі відповідно до наявних баз даних відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2019 року №1127 квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_6 сину ОСОБА_9 , черговика Львівської міської ради з 10.02.1987 року №9518, у списку першочергового надання житла (багатодітна сім`я) з 10.02.1987 року №1511, на сім`ю з двох осіб: він, брат ОСОБА_7 (а.с.21 т.1).

На підставі вказаного рішення, 26.12.2019 року виконавчим комітетом Львівської міської ради видано ордер на житлове приміщення №004889 на ім`я ОСОБА_6 (а.с.22 т.1).

10.02.2020 року в ЛКП «Сигнівка» було надано договір купівлі-продажу квартири від 27.01.2020 року (а.с.14 т.1), укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. та зареєстрований в реєстрі за №31. Продаж квартири вчинено за 149000 грн.

У пункті 3 цього договору зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 11.04.1996 року.

Однак, відомостей про рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів, згідно з яким було видане вказане свідоцтво, немає.

З наданої Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) інформації у листі від 09.07.2020 року (а.с.102-104 т.1), за наслідками огляду наданих приватним нотаріусом Куйбідою-Кришкевич Х.В. правовстановлюючих документів, на підставі яких було посвідчено договори купівлі-продажу квартир, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на території Залізничного району м. Львова, однак, на свідоцтві про право власності на цю квартиру від 11.04.1996 року проставлено печатку з написом: «Відділ приватизації житла. Галицька районна рада народних депутатів». У свідоцтві не вказано номера та дати розпорядження (наказу) виконкому Львівської міської ради, на підставі якого видано дане свідоцтво, та не вказано номер запису у реєстровій книзі органу, що здійснював реєстрацію, окрім того, у свідоцтві вказано розбіжності щодо номера будинку, в якому знаходиться квартира, а саме: вказано будинок АДРЕСА_3 .

Також, на цьому свідоцтві і на свідоцтві, виданому 11.06.1996 року на іншу квартиру квартиру АДРЕСА_4 , вказано одне й те ж прізвище керівника органу приватизації ОСОБА_10 , притому, що на свідоцтві проставлено печатку з написом: «Відділ приватизації житла. Франківська адміністрація виконавчого комітету».

Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) констатовано про недотримання нотаріусом при посвідченні договорів купівлі-продажу квартир вимог закону.

Також встановлено, що будинок АДРЕСА_5 до 2002 року перебував в оперативному управлінні дистанції цивільних споруд на ст. Львів Львівської залізниці, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 28.12.2001 року №630 «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду у власність територіальної громади м. Львова» та ухвалою Львівської міської ради від 26.09.2002 року №59 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду від дистанції цивільних споруд на ст. Львів Львівської залізниці» (а.с.225-226 т.1), згідно з якими, будинок АДРЕСА_5 прийнятий у власність територіальної громади м. Львова.

Таким чином, до 2002 року будинок АДРЕСА_5 не перебував у власності територіальної громади м. Львова, а тому відповідні органи місцевого самоврядування не могли приймати рішення щодо передачі у власність шляхом приватизації спірної квартири.

Відсутність відомостей про приватизацію квартири АДРЕСА_1 підтверджується й листом Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» №24/09-20-01 від 24.09.2020 року (а.с.93 т.1), в якій вказано, що в даній установі відповідно до наявних баз даних відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з наданими суду архівними документами Львівської міської ради (а.с.99-100 т.1), 11.04.1996 року було видано розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів «Про надання дозволу молодіжній організації республіканців України Львівської області на проведення масового заходу».

На підставі наведеного, суд встановив факт відсутності рішення про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_4 , а відтак, про незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.02.2020 року (а.с.16 т.1), на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., за ОСОБА_5 27.01.2020 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. та зареєстрованого в реєстрі за №595 (а.с.15 т.1). Продаж квартири вчинено за 617700 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.03.2020 року (а.с.17 т.1), на підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири, 27.02.2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З приводу незаконного вибуття із власності територіальної громади м.Львова ряду квартир Львівська міська рада зверталася із відповідними заявами у правоохоронні органи. Згідно листів Франківської окружної прокуратури м. Львова від 25.03.2021 року та відділу поліції №1 ЛУРУП НП у Львівській області від 15.06.2021 року (а.с.241, 250 т.1), за фактами незаконного заволодіння майном в межах м. Львова, в тому числі й квартирою АДРЕСА_1 , внесено відомості до ЄРДР за №0000084 від 10.02.2021 року та за №0001482 від 18.07.2020 року. З 14.05.2021 досудове розслідування проводиться СУ ГУНП у Львівській області.

За встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не набув право власності на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 , а відтак, не мав права відчужувати цю квартиру.

У зв`язку з цим, не має правового значення та обставина, що факт підроблення вказаного свідоцтва про право власності на квартиру від 11.04.1996 року не підтверджено відповідним судовим рішенням у кримінальній справі.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України, право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18), відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного і обгрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова і така вибула з володіння територіальної громади м. Львова неправомірно, поза волею власника майна, а тому, за вимогами статті 388 ЦК України, підлягає витребуванню від останнього власника відповідача ОСОБА_1 .

Такий висновок суду в повній мірі відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), яка, в подальшому, підтримана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №607/15052/16-ц, провадження №14-58цс22.

Правильними є й висновки суду про непропущення Львівською міською радою строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була здійснена 27.01.2020 року.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в цій частині.

Разом з тим, при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції в повній мірі не урахував вимоги статті 141 ЦПК України, а тому рішення суду необхідно змінити лише в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів у користь позивача, зменшивши його до 745 грн. відносно кожного з відповідачів, оскільки за наслідками розгляду справи судом першої інстанції було задоволено лише одну вимогу майнового характеру (про витребування майна), за яку позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2235 грн., відтак, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Окрім того, згідно з вимогами статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача Львівської міської ради підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі по 1490 грн. з кожного з відповідачів.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівської міської ради, змінити, зменшивши його до 745 гривень відносно кожного з відповідачів.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівської міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі по 1490 гривень з кожного із них.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 травня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич