ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л, Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є сином відповідача. У 2020 році він вступив до ДДМА, потім вирішив змінити профіль навчання і вступив до Інституту енергетики та систем керування Національного університету «Львівська політехніка» та є студентом 1 курсу денної форми навчання першого (бакалаврського) рівня вищої освіти. Термін навчання до червня 2025 року. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №658 від 26 серпня 2015 року він повинен був повернути державі витрачені на нього гроші. Згідно його заяви був затверджений порядок відшкодування коштів державного бюджету, відповідно до якого для збереження бюджетного місця навчання необхідно було повернути до 10 вересня 2021 року до державного бюджету 36730 грн. У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем 02 вересня 2021 року він написав заяву на ім`я ректора на реструктуризацію боргу. Крім того, у зв`язку з навчанням були понесені витрати з оплати гуртожитку за 2021/2022 навчальний рік. Також для забезпечення навчального процесу йому знадобився ноутбук, котрий був придбаний в кредит. Усі витрати несе його мати, яка має на утриманні ще одного сина. Він має дохід у формі стипендії в розмірі 1660 грн., проте даної суми не вистачає для життя, достатнього харчування та одягу, забезпечення всім необхідним для навчання, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти у розмірі 1/6 з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2025 року та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на час його навчання у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, починаючи стягнення з 23 грудня 2021 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2025 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 680,91 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 227,09 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до повноліття сина з нього стягувалися аліменти у розмірі 1/3 частини, після його повноліття з нього продовжилися стягуватися аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини, втім 30 травня 2023 року набрало законної сили рішення, яким аліменти на сина ОСОБА_3 були збільшені до 1/4 частини. Також було видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів на сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини його доходу. Крім того, за вироком Краматорського міського суду Донецької області з нього стягнуто моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 30000 грн. Тобто аліменти на позивача є для нього надмірним тягарем.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалась.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином відповідача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 навчається на третьому курсі денної форми навчання рівня вищої освіти бакалавр Інституту ІЕСК Національного університету «Львівська політехніка», термін закінчення навчання - 30 червня 2025 року.

Згідно довідки про доходи, виданої позивачу ОСОБА_2 Національним університетом «Львівська політехніка» 09 серпня 2023 року за №1051, загальна сума доходу ОСОБА_2 за період з 01 січня 2023 року по 31 липня 2023 року становить 15300 грн.

Відповідач має постійне місце роботи - ПрАТ «Новокраматорський машинобудівний завод. Внаслідок військової агресії з боку російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану, наказом Генерального директора ПрАТ «НКМЗ» №64 від 28 листопада 2022 року «Про призупинення діяльності та консервації» було тимчасово призупинено роботу ПрАТ «НКМЗ».

Встановлено, що відповідач має неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого, відповідно до виконавчого листа №234/2708/21 від 30 травня 2023 року, з нього стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу).

Відповідач має також неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання якого, як зазначає відповідач, він сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку.

Також на підставі вироку суду відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_7 у розмірі 30000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач по справі є батьком позивача, який на даний час навчається у вищому навчальному, відповідач працевлаштований, тому має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину. Разом з цим, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував, що з відповідача вже стягуються аліменти та відкрито виконавче провадження про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України , при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини;стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач у зв`язку з продовженням навчання, потребує матеріальної допомоги, яку відповідач може йому надавати. Розмір визначених судом аліментів відповідає встановленим у справі обставинам та з врахуванням обставин справи не буде становити надмірний тягар для відповідача.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач сплачує аліменти на двох інших дітей, не можуть слугувати підставою для позбавлення сина, який продовжує навчання на денній формі, належної матеріальної допомоги, зважаючи на те, що відповідач має матеріальну можливість їх сплачувати у визначеному судом розмірі.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров