КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Прокопенко С.В..

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Папенком Русланом Станіславовичем, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.09.1997 ОСОБА_2 придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 . Кошти для придбання квартири були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка була ним придбана в 1996 році за особисті кошти. При цьому, під час придбання квартири АДРЕСА_1 позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , з якою одружився ІНФОРМАЦІЯ_1 . При укладенні договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 згоду відповідач не надавала, оскільки попередня квартира належала позивачу ще до шлюбу з відповідачем. Враховуючи, що кошти для придбання спірної квартири були отримані позивачем від продажу попередньої квартири, яка була його особистою власністю, проте відповідач з цим не погоджується, позивач звернувся до суду з даним позовом. При цьому, також вказував, що він є непрацездатною особою, проживає виключно за рахунок пенсії, як особа яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, є ветераном праці з 2000 року. У зв`язку з наявністю ряду захворювань набутих як ліквідатор, він не може себе самостійно забезпечувати, а відповідачка, шлюб з якою розірвано 2002 році, вже більше 20 років ніяких відносин з ним не підтримує, проте постійно наполягає на спільній частці у праві власності на майно (а.с.1-4).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що квартира, право власності на яку хоче визнати за собою позивач, була придбана за кошти, які належали йому особисто (а.с.76,77).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись не невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції наявних у матеріалах справи беззаперечних доказів того, що за декілька днів перед купівлею (04.09.1997) квартири у будинку АДРЕСА_3 він відчужив (22.08.1997) свою першу квартиру АДРЕСА_2 . При цьому, ціна продажу значно перевищила ціну купівлі нової квартири. Також, зазначає про не надання судом першої інстанції належної оцінки показанням свідка ОСОБА_5 щодо того, що позивач обміняв попередню квартиру на масиві Позняки на квартиру біля метро «Дружби Народів» у м. Києві. Крім того, судом першої інстанції не враховано факту ухилення відповідача від своєї участі у судовому засіданні і вона взагалі не надавала можливості позивачу, важко хворому інваліду, реалізувати своє право вільно володіти власністю (а.с.79-82).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28.03.2024 відкрито апеляційне провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду (а.с.96-98).

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за зареєстрованим місцем поживання (а.с.29), проте, як і в суді першої інстанції, судові повідомлення не отримує і в судові засідання не з`являється. Відомостей про зміну місця проживання відповідачки матеріали справи не містять і відповідних заяв щодо цього від неї не надходило.

Отже, враховуючи положення статей 131, 372 ч. 2 ЦПК України, розумні строки розгляду справи та дотримання прав інших учасників справи, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення, в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 21.06.1997 по 22.01.2002, що підтверджується копіями паспорту позивача та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.8-10, 19).

Згідно з Договором купівлі-продажу нерухомості від 22.08.1997, посвідченого президентом Київської Універсальної біржі за реєстраційним номером №D1351/8694, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.п. 2-5 цього договору вказана квартира належить продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Київською Універсальною біржею під номером 32981/4453 від 30.04.1996 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 08.05.1996, реєстровий № 8637. Дійсна вартість вказаної квартири становить 64 грн. 28 коп. Продаж здійснений за 28 490 грн., які покупець повністю передав продавцю до підписання цього договору (а.с.44-46).

04.09.1997 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна» та зареєстрований за № 5685-Б/1923, за умовами якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п.п. 5, 6 цього договору інвентаризаційна вартість квартири, що є предметом даного договору становить 5 718 грн. 09 коп. За домовленістю сторін квартира відчужена за 5 800 грн., які продавцем отримані від покупця до підписання вказаного договору (а.с.13,14).

Так, відповідно до вимог ч.ч. 2,3 ст. 13 КЗпШС, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Статтею 22 КЗпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КЗпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі спірна квартира була придбана позивачем за ціною 5 800 грн. через тринадцять днів після продажу належної йому на праві приватної власності та набутої до шлюбу із відповідачем квартири по АДРЕСА_4 , за ціною 28 490 грн.

Факт реалізації власного майна позивачем та придбання спірної квартири протягом двох тижнів дає підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка була його особистою власністю.

При цьому, слід зауважити, що на момент купівлі спірної квартири сторони перебували у шлюбі трохи більше ніж два місяці. Жодних належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, враховуючи, що позивач спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом заочне рішення, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленню нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Папенко Русланом Станіславовичем - задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту, може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 03 травня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова