ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4732/24 Справа № 210/457/24 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/457/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю, у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АМКР») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , у період з 08 грудня 1980 року по 26 квітня 2007 року, працював на різних посадах, у різних структурних підрозділах на підприємстві відповідача - ПАТ «АМКР».

26 квітня 2007 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв?язку з виходом на пенсію.

За час роботи на підприємстві відповідача, позивач ОСОБА_1 отримав хронічні професійні захворювання.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 №6 від 20 березня 2000 року встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 професійного захворювання: хронічна, часто рецидивуюча попереково-крижова полірадиколопатія з вираженим, статико-динамічним порушенням.

Відповідно до п. 14 вказаного Акту встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала робота в умовах, пов`язаних з підйомом та переміщенням вантажу до 35 кг, нахилами тулубу 300 разів за зміну слюсаря ремонтника. Тривала робота пов`язана з переходами 17 км за зміну, вимушена робоча поза, при огляді механізмів виявлення несправності механіки. Вплив на слюсаря-ремонтника та механіка несприятливого мікроклімату.

Згідно п. 15 зазначеного Акту причинами виникнення професійного захворювання є: тривала робота (7 років) в умовах, пов`язаних з підйомом та переміщенням вантажу до 35 кг, нахилами тулубу 300 разів за зміну слюсаря ремонтника. Тривала робота (12 років) пов`язана з переходами 17 км за зміну, вимушена робоча поза, при огляді механізмів виявлення несправності механізмів. Вплив на слюсаря-ремонтника та механіка несприятливого мікроклімату (19 років).

Відповідно до п. 7 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 30 грудня 2015 року, затвердженого головним санітарним лікарем міста Кривий Ріг, Криворізького та Широківського районів, встановлено наявність у позивача професійного захворювання: сидеросилікоз першої ст. (t/t,l/l,em,co), пізній розвиток, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., групи «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня.

Згідно п. 16 вказаного Акту професійне захворювання виникло за таких обставин: позивач ОСОБА_1 , працюючи начальником цеху в кар`єрі цеху з ремонту устаткування в кар`єрі рудоуправління ВАТ КДГМК «Криворіжсталь», ВАТ КГМК «Криворіжсталь», ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» з 01 лютого 2001 року по 26 квітня 2007 року підпадав під шкідливу дію пилу, що перевищують гранично допустиму концентрацію через недосконалість робочих місць підлеглому персоналу. А також, працюючи на НКГЗК, ГЗК: КДГМК «Криворіжсталь», ВАТ КГМК «Криворіжсталь» в рудоуправлінні з 08 грудня 1980 року по 01 лютого 2001 року механіком кар`єру, слюсарем черговим та з ремонту гірничого устаткування в кар`єрі, механіком в кар`єрі дільниці з ремонту устаткування в кар`єрі, механіком планово-попереджувальних ремонтів екскаваторів в кар`єрі дільниці з ремонту та утримання гірничого устаткування в кар`єрі виконував на протязі зазначеного періоду виробничі операції, пов`язані з впливом фактору пилу, показники котрого перевищували нормативи.

17 квітня 2000 року позивач ОСОБА_1 вперше, рішенням профпатологічної МСЕК м. Кривий Ріг, був визнаний особою з інвалідністю третьої групи, встановлено 50 (п`ятдесят) відсотків втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, строком на 1 рік.

23 квітня 2001 року, 29 квітня 2002 року, 23 квітня 2003 року, 14 квітня 2005 року, 16 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 , повторно, проходив огляд МСЕК, так рішенням МСЕК №6 від 16 лютого 2016 року позивачу ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності, 65 (шістдесят п`ять) % професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново.

04 квітня 2019 року позивачу ОСОБА_1 рішенням обласної МСЕК №6 було встановлено третю групу інвалідності, 65% втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, з 25 березня 2019 року безтерміново.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичайний спосіб життя позивача ОСОБА_1 , останній позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач ОСОБА_1 змушений тривалий час проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури і лікування.

У зв`язку з чим, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь 400 000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АМКР» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодження здоров`я, 220 000,00 гривень, без утримання з такої суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «АМКР» у дохід держави судовій збір в сумі 2 200,00 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності, позивач ОСОБА_1 не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач ОСОБА_1 , внаслідок отриманих професійних захворювань, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що впливає на його моральний стан. На думку позивача, судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та обсягу спричинених йому моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача.

Відзив на апеляційну не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мотрука О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, виданої на ім`я ОСОБА_1 , дата заповнення 13 листопада 1971 року, 27 червня 1978 року, серії НОМЕР_1 , останній з 08 грудня 1980 року по 26 квітня 2007 року працював на різних посадах, у різних структурних підрозділах на підприємстві відповідача ПАТ «АМКР» (а.с. 9-16).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 №6 від 20 березня 2000 року встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 професійного захворювання: хронічна часто рецидивуюча попереково-крижова полірадиколопатія з вираженим статико-динамічним порушенням.

Відповідно до п. 14 вказаного Акту встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала робота в умовах пов`язаних з підйомом та переміщенням вантажу до 35 кг, нахилами тулубу 300 разів за зміну слюсаря ремонтника. Тривала робота пов`язана з переходами 17 км за зміну, вимушена робоча поза, при огляді механізмів виявлення несправності механіки. Вплив на слюсаря-ремонтника та механіка несприятливого мікроклімату.

Згідно п. 15 зазначеного Акту причинами виникнення професійного захворювання є: тривала робота (7 років) в умовах пов`язаних з підйомом та переміщенням вантажу до 35 кг, нахилами тулубу 300 разів за зміну слюсаря ремонтника. Тривала робота (12 років) пов`язана з переходами 17 км за зміну, вимушена робоча поза, при огляді механізмів виявлення несправності механізмів. Вплив на слюсаря ремонтника та механіка несприятливого мікроклімату (19 років) (а.с. 17).

Згідно довідки профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії від 17 квітня 2000 року серії МСЕ ДНА - 01 №159882 ОСОБА_1 , первинно, визначено третю групу інвалідності з 10 квітня 2000 року на строк до травня 2001 року (а.с. 21).

Згідно довідки профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії від 23 квітня 2001 року серії МСЕ ДНА - 01 №2351117 ОСОБА_1 , повторно визначено третю групу інвалідності з 01червня 2001 року на строк до травня 2002 року(а.с. 22).

Згідно довідки профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії від 29 квітня 2002 року серії МСЕ ДНА - 01 №303026 ОСОБА_1 , повторно, визначено третю групу інвалідності з 01 травня 2002 року на строк до травня 2003 року(а.с. 23).

Згідно довідки профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії від 23 квітня 2003 року серії МСЕДНА-01 №348052 ОСОБА_1 , повторно, визначено третю групу інвалідності на строк до 01 травня 2005 року, ступінь втрати професійної працездатності 40 % з 1 травня 2003 по 1 травня 2005, з датою перегляду до 01 квітня 2005 року (а.с. 24, 25).

Згідно довідки профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії від 14 квітня 2005 року серії ДНА-02 №03681 ОСОБА_1 , повторно, визначено третю групу інвалідності, 40% втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново (а.с. 26).

Відповідно до п. 7 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 30 грудня 2015 року, затвердженого головним санітарним лікарем міста Кривий Ріг, Криворізького та Широківського районів, встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 професійного захворювання: сидеросилікоз першої ст. (t/t,l/l,em,co), пізній розвиток, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., групи «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня.

Згідно п. 16 вказаного Акту професійне захворювання виникло за таких обставин: позивач ОСОБА_1 , працюючи начальником цеху в кар`єрі цеху з ремонту устаткування в кар`єрі рудоуправління ВАТ КДГМК «Криворіжсталь», ВАТ КГМК «Криворіжсталь», ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» з 01 лютого 2001 року по 26 квітня 2007 року підпадав під шкідливу дію пилу, що перевищують гранично допустиму концентрацію через недосконалість робочих місць підлеглому персоналу. А також, працюючи на НКГЗК, ГЗК: КДГМК «Криворіжсталь», ВАТ КГМК «Криворіжсталь» в рудоуправлінні з 08 грудня 1980 року по 01 лютого 2001 року механіком кар`єру, слюсарем черговим та з ремонту гірничого устаткування в кар`єрі, механіком в кар`єрі дільниці з ремонту устаткування в кар`єрі, механіком планово-попереджувальних ремонтів екскаваторів в кар`єрі дільниці з ремонту та утримання гірничого устаткування в кар`єрі виконував на протязі зазначеного періоду виробничі операції, пов`язані з впливом фактору пилу, показники котрого перевищували нормативи.

Відповідно до п. 17 Акту причина виникнення професійного захворювання пил. Запилення повітря робочої зони (концентрація пилу), в тому числі вміст вільного двооксиду кремнію: 6,7 -10,8 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (SiO2 від 10 до 70 %) (а.с. 18-19).

Згідно довідки обласної МСЕК №6 серії 12 ААГ №016524 від 16 лютого 2016 року ОСОБА_1 , встановлено третю групу інвалідності та 65% втрати професійної працездатності (40% - повторно по радикулопатії та 25% - первинно по сидеросилікозу), з 08 лютого 2016 року безтерміново (а.с. 27).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 20 листопада 2018 року протокол № 1666 позивачу ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання: сидеросилікоз першої ст. (t/t,l/l,em,co), пізній розвиток, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., групи «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня, групи С. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК - першої стадії (15.12.2015 р.). 2. Радикулопатія шийна та попереково-крижова,прогресуючий перебіг, з вираженим (3 ст.) статико-динамічним порушенням та фоні ретроспондилолітезу L5 (0,6 см) зі стійким больовим та периферичним нейроваскулярним синдромами та явищами переміжної кульгавості 02 березня 2000 р.) (а.с. 31).

Згідно довідки обласної МСЕК №6 серії 12 ААГ №054500 від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 , встановлено третю групу інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності з 25 березня 2019 року безтерміново (а.с. 28).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Закону України від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями встановлено у 2000 році по радикулопатії та у 2016 році по сидеросилікозу, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання з діагнозом радикулопатія мають застосовуватися норми ст. 440-1 ЦК Української РСР, ст. 153, 173-1 КЗпП України та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 2000 рік, а до правовідносин сторін щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання із діагнозом сидеросилікоз мають застосовуватися положення ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП України).

У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 7 100,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 35 500,00 грн.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян це грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, тобто максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 2 550,00 грн.

Таким чином, вбачається колізія правових норм, при якій мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди , який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, суттєво перевищує максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка має вищу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил, станом на 2000 рік.

Статтею 237-1 КЗпП України, в редакції станом на 2016 рік, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Граничні розміри відшкодування моральної шкоди не встановлено.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Судом встановлено, що, у зв`язку з професійними захворюваннями, позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 50%, який при наступному переогляді збільшено до 65%, та визнаний людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача ОСОБА_1 змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє.

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20 березня 2000 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача ОСОБА_1 є: тривала робота (7 років) в умовах пов`язаних з підйомом та переміщенням вантажу до 35 кг, нахилами тулубу 300 разів за зміну слюсаря-ремонтника. Тривала робота (12 років) пов`язана з переходами 17 км за зміну, вимушена робоча поза, при огляді механізмів виявлення несправності механізмів. Вплив на слюсаря ремонтника та механіка несприятливого мікроклімату (19 років).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 30 грудня 2015 року, затвердженого Головним державним санітарним лікарем міста Кривого Рогу, Криворізького та Широківського районів В.М. Барабаш 31 грудня 2015 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача є: шкідлива дія пилу, що перевищувала гранично допустиму концентрацію, недосконалість робочих місць.

Отже, роботодавець, відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок роботодавця - ПАТ «АМКР», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 220 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем ОСОБА_1 , наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності, із встановленням інвалідності третьої групи.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, втратив професійну працездатність у розмірі 65% (40% по радикулопатії та 25% по сидеросилікозу) та визнаний людиною з інвалідністю ІІІ групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з втратою професійної працездатності він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, відновлення його стану здоров`я у повному обсязі неможливе.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (220 000,00 грн.) не відповідає судовій критеріям розумності, виваженості і справедливості у даній ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Отже, з урахування того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 65% (40% по радикулопатії та 25% по сидеросилікозу) та визнано людиною з інвалідністю третьої групи безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, колегія суддів, враховуючи тривалий стаж роботи позивача на ПАТ «АрселоріМіттал Кривий Ріг» в шкідливих умовах праці (з 08 грудня 1980 року по 26 квітня 2007 року), вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 220 000,00 грн. до 300 000,00 грн., що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави та збільшує цей розмірі з 2 200 грн. до 3 000,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 4 500,00 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (3 000,00 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 220 000,00 гривень до 300 000 (трьохсот тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмірі з 2 200,00 гривень до 3 000 (трьох тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 4 500 (чотири тисячі п?ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: