Дата документу 21.05.2024 Справа № 337/6010/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/6010/23 Головуючий у І інстанції: Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/941/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пономаренка О.О. звернулась до суду з позовом до АТ «А-Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що в січні 2023 року ОСОБА_1 оформила у відділенні АТ «А-Банк» в м. Запоріжжі картковий рахунок № НОМЕР_1 з кредитним лімітом в розмірі 7000 грн для отримання грошової допомоги від недержавних благодійних фондів.

14 січня 2023 року приблизно о 18:20 невідомі особи здійснили списання із зазначеної картки ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_2 трьома платежами на загальну суму 6968 грн. За цим фактом цього ж дня о 20:05 ОСОБА_1 звернулась із відповідними заявами до служби безпеки АТ «А-Банк», а 15 січня 2023 року - до поліції.

6 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала смс-повідомлення на свій номер телефону від А-Банку: «Ваш запит щодо шахрайства перевірено банком - інформацію підтверджено. Для вирішення питання подайте заяву про шахрайство до правоохоронних органів.».

За заявою ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження № 0000057 за ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України у Відділі поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.

Проте, банк надсилає ОСОБА_1 смс-повідомлення із вимогою сплатити заборгованість по картці, натомість вона вважає несписання заборгованості за кредитом неправомірною бездіяльністю АТ «А-Банк».

З метою з`ясування даних стосовно результатів службової перевірки відносно обставин списання невідомими особами з карткового рахунку позивача суми грошових коштів, а також відносно того, чи списав з неї банк цю заборгованість, представник позивача направляв до банку адвокатські запити 04 вересня 2023 року та 12 вересня 2023 року на які отримав відповідь про те, що надати таку інформацію не виявляється за можливе у зв`язку з банківською таємницею.

При цьому користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій,якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН - коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 одразу після виявлення 14 січня 2023 року несанкціонованих переказів та оплат, здійснених протягом 14 січня 2023 року з її карткового рахунку за укладеними з відповідачем Договором, з метою упередження шахрайських дій з її картковим рахунком щодо перерахування грошових коштів, вжила невідкладних заходів щодо повідомлення про це АТ «А-Банк» у телефонному режимі з метою заблокування банківських карток, а також звернулася до Відділу поліції №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з письмовою заявою щодо вчинення шахрайських дій, грошові кошти були списані з рахунку позивача за ініціативою інших осіб внаслідок недозволеної платіжної операції, а відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з її карткового рахунку, на думку позивача, слід скасувати відсотки, що були нараховані з 14 січня 2023 року за кредитним договором №SAMABWFC3 від 12 січня 2023 року, та відновити залишок коштів на особовому рахунку ОСОБА_1 за договором №SAMABWFC3 від 12 січня 2023 року до стану 0 гривень 0 копійок.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пономаренка О.О. просила суд:

зобов`язати АТ «А-Банк» відновити залишок коштів на особистому рахунку ОСОБА_1 за Договором SAMABWFC3 від 12 січня 2023 року до стану 0 гривень 00 копійок, в якому вона перебувала перед виконанням несанкціонованих операцій від 14 січня 2023 року;

списати нараховані у зв`язку з отриманням кредиту за Договором №SAMABWFC3 від 12 січня 2023 року відсотки, а також інші пов`язані з несанкціонованим списанням нарахування банку в разі їх наявності;

стягнути з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000000 гривень.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пономаренка О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пономаренка О.О. зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не надав належних доказів на спростування її доводів, не надав доказів того, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла в доступі до власного карткового рахунку. Списання грошових коштів відбулось не за розпорядженням ОСОБА_1 ,тому вона не повинна нести відповідальності за такі операції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пономаренко О.О. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Відповідач до суду свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 145), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності представника відповідача, який не з`явився.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наслідком списання коштів з банківських рахунків позивача стали дії ОСОБА_1 , які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку, що свідчить про відсутність порушень з боку відповідача при здійсненні 14.01.2023 платіжних операцій, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що12.01.2023 ОСОБА_1 оформила у відділенні АТ «А-Банк» в м. Запоріжжі картковий рахунок № НОМЕР_1 з кредитним лімітом в розмірі 7000 грн для отримання грошової допомоги від недержавних благодійних фондів, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк».

14.01.2023 приблизно о 18:20 невідомі особи здійснили списання із зазначеної картки ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_2 трьома платежами на загальну суму 6968 грн. За даним фактом ОСОБА_1 цього ж дня о 20:05 звернулася із відповідними заявами до служби безпеки А-Банку.

15.01.2023 позивач звернулась до ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, на підставі чого було відкрито кримінальне провадження №0000057 за ч. 3 ст. 190 КК України, та визнано її потерпілою за цим кримінальним провадженням.

06.02.2023 ОСОБА_1 отримала смс повідомлення на свій номер телефону від А-Банку, в якому банк повідомляв таке: «Ваш запит щодо шахрайства перевірено банком - інформацію підтверджено. Для вирішення питання подайте заяву про шахрайство до правоохоронних органів.».

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057, 15.01.2023 за заявою ОСОБА_1 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за фактом, що 14.01.2023 приблизно о 18:25 год., перебуваючи за адресою проживання в мобільному додатку «Telegram» знайшовши повідомлення про отримання грошової допомоги на суму 2200 гривень та перейшовши за посиланням, ОСОБА_1 ввела дані від свого кабінету банку «А-Банк», після чого відбулось зняття грошових коштів у сумі 6968 гривень трьома переказами (ЖЕО №574 від 14.01.2023) (а.с. 11)

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. ст. 1066, 1068 Цивільного кодексу України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (тут і далі в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин)визначено, що емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення передбачено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення).

Пунктом 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» затвердженої Постановою Правління НБУ від 05.11.2014 р. № 705 „ Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів ", користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банка бо визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

За приписами пункту 14.16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

За матеріалами справи, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», за п. 2.1.4.5 яких ОСОБА_1 зобов`язалась не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, не передавати Картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання Карти, нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів; операціями по зміні ПІНу; нести відповідальність за розголошення та розповсюдження будь-яких персональних та інших даних, які містять банківську таємницю та впливають на безпеку користування продуктами банку для клієнта; не здійснювати операції з використанням реквізитів Картки після її здачі до Банку або після закінчення терміну її дії, а також Картки, заявленої як втрачена. Власник Картки зобов`язаний уживати усіх можливих заходів для запобігання втрати Картки/ПІН-коду/постійного пароля та одноразових паролів, запобігати переданню будь-яких персональних та інших даних, які містять банківську таємницю та впливають на безпеку користування продуктами банку для клієнта (п. 2.1.4.7 Умов і Правил) Якщо інформація про персональні дані клієнта, PIN-код, реквізити картки стала доступною третім особам, Власник повинен негайно сповістити про це Банк за телефонами 0 , НОМЕР_3 . Для подальшого використання Клієнту необхідно звернутися у відділення Банку для перевипуску картки (карток) та зміни персональних даних що дають доступ до віддаленого управління рахунками клієнта (п. 2.1.4.9.).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що позивач отримала у відповідача кредитну карту з метою користування послугами банку, проте, своїми подальшими необережними діями сприяла незаконному використанню даних її картки шахраями через посилання у мобільному додатку, ввівши дані свого кабінету «А-Банк», які дали змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку, що свідчить про те, що розпорядження на списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 було вчинено з використанням її власного фінансового телефону шляхом розголошення стороннім особам інформації про її персональні дані, наслідком чого стало списання коштів з її банківських рахунків.

Суд першої інстанції правильно врахував правову позицію щодо провини позивача/клієнта у зв`язку його власну бездіяльність по захисту власних персональних даних та власного мобільного фінансового телефону, що дало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток ПриватБанка в системі „Приват24", викладену в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що позовні вимоги про зобов`язання банку списати нараховані відсотки у зв`язку з отриманням кредиту за Договором № SAMABWFC3 від 12.01.2023 (який вона уклала за власною ініціативою), а також інші пов`язані з несанкціонованим списанням нарахування банку, в разі їх наявності, є неконкретизованими, а також такими, що не можуть бути належним способом захисту, як правильно зазначив суд першої інстанції. Крім того, саме по собі формулювання позовної вимоги про зобов`язання банку списати нарахування банку, в разі їх наявності, свідчить про невпевненість позивача у порушенні її права, за захистом якого вона звернулась до суду.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Суд першої інстанції врахував висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц провадження № 61-4393сво18, в якій зазначено, що у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Об`єднана палата вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за період з березня 2015 року по теперішній час у сумі 2500 грн. на тіло кредиту по кредитному договору, є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що переказ грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбувся внаслідок її необачної поведінки, не надання належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з її карткового рахунку та заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок неправомірних дій банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо встановлення осіб, які вчинили щодо неї шахрайські дії та наявність кримінального провадження за цим фактом, саме по собі не може свідчити про наявність порушень банку при здійсненні платежів, оскільки під час розгляду справи встановлено порушення самою ОСОБА_1 свого обов`язку, визначеного п. 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Разом з тим, ОСОБА_1 не позбавлена звернутись до суду за захистом свого порушеного права з вимогами про відшкодування шкоди до осіб, які вчинили щодо неї шахрайські дії, у разі їх встановлення.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пономаренка О.О. слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: