Провадження № 22-ц/4808/572/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Баркова В.М.,

секретар Кочубей І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Венгринюка Юрія Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності,

встановив :

15 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним право власності на таку, а також стягнення понесених судових витрат.

В обґрунтування позову зазначав, що 01.08.2019 між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Під час реєстрації вказаного правочину нотаріусом було виконано всю необхідну перевірку належності права власності ОСОБА_6 та обтяжень, які б унеможливили укласти договір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.2021 у справі №344/806/20, яке набрало законної сили 12.11.2021, визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.11.2022 у справі №344/20884/21 позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу Павлінського В.Д. задоволено та ухвалено скасувати рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_1 , індексний номер : 48059285 від 10.08.2019 18:58:51 щодо реєстрації права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Івано-Франківського апеляційного суду вказане рішення залишено без змін.

22.05.2023 відкрито касаційне провадження у зв`язку із оскарженням рішення.

Позивач вважав, що за наявності фактичних обставин, за яких він на відповідних правових підставах набув право власності на спірне нерухоме майно квартиру, до того як це майно перейшло у його власність, існувало декілька рівнів спеціальних гарантій захисту права, передбачених національним законодавством. Зокрема, обов`язок нотаріуса перевірити, що перехід права власності відбувався відповідно до закону. За таких обставин позивач є добросовісним набувачем спірного майна, адже жодних підстав для висновку про незаконність набуття права власності безпосередньо ним права власності на таке майно немає, а втрата власником свого майна є неприпустимою відповідно до закону, становитиме для позивача індивідуальний та надмірний тягар.

Позивач фактично проживає у спірній квартирі, ним укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачанням природного газу побутовим споживачам, електропостачання, здійснюється оплата всіх житлово-комунальних послуг за спірну квартиру.

Таким чином, вважав, що має всі належні підстави для захисту своїх майнових прав для звернення до суду з вимогами про визнання права власності як добросовісний набувач.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, адвокат Венгринюк Ю.В. від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що зазначене вище рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а також містить невідповідність висновків обставинам справи. Апелянт категорично заперечує проти висновку суду щодо неможливості задоволення його позовних вимог з підстав необхідності дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном, оскільки він є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири, і фактичне позбавлення його права власності призвело до незаконного втручання у мирне володіння майном, без надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Запропонований судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця щодо повернення сплачених ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який визнано судом недійсним, грошових коштів, не призведе до тієї мети, яку прагне досягнути апелянт стати повноправним власником спірної квартири. У цій квартирі апелянт постійно проживає та регулярно сплачує комунальні послуги, він виплатив за неї грошові кошти, що ніким не оспорюється.

Представник апелянта зазначає, що до того як ОСОБА_1 на законних підставах набув право власності на квартиру, існувало декілька рівнів спеціальних гарантій захисту такого права, передбачених національним законодавством. Так, зокрема, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності відбувався відповідно до закону. Як наслідок, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 387 ЦК України, об`єкт спірного нерухомого майна не може бути витребуваний у апелянта, і за таких обставин він є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 . Стверджує, що жодних підстав для висновку про незаконність набуття безпосередньо ним права власності на це майно немає, а втрата власником свого майна є неприпустимою, відповідно до закону, стане для нього надмірним тягарем. Позивач при цьому посилається на правову позицію ВС у постанові від 13 листопада 2019 року по справі №645/4220/16-ц.

ОСОБА_1 виконав у спірній квартирі ремонт, достатній для забезпечення належних умов для проживання у ній, уклав відповідні договори про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання природного газу побутовим споживачам, електропостачання, оплачує всіх житлово-комунальні послуги за цю квартиру, що підтверджується відповідними доказами, які знаходяться у матеріалах справи. Натомість треті особи, які були залучені ухвалою суду першої інстанції 12.10.2023 р. до цієї справи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , не проживають у цій квартирі, не зареєстровані там, не проявляли жодної зацікавленості до цього житла, не приймали участі у жодному судовому засіданні у цій справі.

За таких обставин у апелянта існують усі належні підстави для захисту свого майнового права у обраний ним ефективний та належний спосіб - шляхом звернення до суду із відповідними вимогами про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на цю квартиру.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.01.2024р. повністю та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_7 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2024 року є обґрунтованим та прийнятим з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства, просила подану апеляційну скаргу визнати такою, що не підлягає до задоволення.

Вказує, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.2021 року у справі №344/806/21 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 01.08.2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 і посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстрованим в реєстрі за реєстровим №2586, оскільки сторона договору ОСОБА_6 (продавець) не був власником зазначеного майна, в силу ст.317 ЦК України не мав права ним розпоряджатися.

Також рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.11.2022 у справі №344/20884/21, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду, скасоване рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Павлінського В.Д. про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на спірну квартиру.

Оскільки судом було визнано недійсним договір купівлі-продажу та скасовано реєстрацію права власності, не заслуговує на увагу твердження представника апелянта про невизнання, оспорення та фактичне порушення виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради права власності ОСОБА_1 , тому що він не є власником майна. Таким чином, безпідставною є вимога про визнання його добросовісним набувачем.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 12.10.2021 року у справі №344/806/21 квартира АДРЕСА_1 , в силу норм законодавства України, є житловим фондом місцевої ради - власністю Івано-Франківської міської територіальної громади та перебуває в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

З урахуванням п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння та управління Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не з волі Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради чи законних користувачів цієї квартири. Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 388 ЦК України може бути витребувана, а ОСОБА_1 не може бути визнаний добросовісним набувачем, оскільки це не відповідає вимогам ст. 330 ЦК України.

Також в матеріалах справи №344/14859/23 наявна довідка про осіб, що зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . З довідки вбачається, що за даною адресою зареєстровано 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .. Також в цих осіб наявний ордер на дане житлове приміщення №001440, виданий ОСОБА_8 та його сім`ї з 5 осіб. Отже, дані особи мають законні підстави для користування даною квартирою, на відміну від ОСОБА_1 , який не є власником майна та не мав ордеру на вселення в житлове приміщення.

Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради здійснював свої повноваження з чітким дотриманням законних процедур. ОСОБА_6 було порушене мирне володіння територіальною громадою спірної квартири. Захист свого порушеного права Виконавчий комітет здійснив в межах наданих йому повноважень та способом, передбаченим чинним законодавством.

Представник відповідача зазначає, що з висновком Івано-Франківського міського суду у рішенні від 30 січня 2024 року погоджується, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до апеляційної суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Венгринюка Ю.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула із управління Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради поза його волею; квартира перебуває в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради; рішенням суду договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_1 оформив право власності, визнаний недійсним; зареєстроване за ОСОБА_1 право власності на підставі такого договору було скасовано. Посилання позивача на те, що він є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири, і фактичне позбавлення його права власності призведе до незаконного втручання у мирне володіння майном, не може бути підставою для задоволення позову. Суд першої інстанції виснував, що ОСОБА_1 може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу, який визнано судом недійсним, грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця, що сприятиме дотриманню принципу пропорційності.

Апеляційний суд не може не погодитися із даним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 01.09.2021 між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2586.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.10.2021 у справі №344/806/20 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 серпня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2586. В частині вимог суд вважав, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 серпня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 щодо відчуження такої квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2586, визнано недійсним відповідно до положень ст. 203 ЦК України, оскільки сторона договору ОСОБА_6 не був власником зазначеного майна, та в силу ст. 317 ЦК України не мав права ним розпоряджатись. Розпорядження, згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» про передачу у власність ОСОБА_6 квартири по АДРЕСА_2 відповідним органом не приймалось, а відтак не будучи власником даної квартири, ОСОБА_6 не мав права розпорядитися нею на власний розсуд.

Таким рішенням суду також встановлено, що :

- 29.07.1986 ОСОБА_9 видано ордер на житлове приміщення №001440 на право зайняття житлового приміщення з сім`єю з 5 осіб ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ), житловою площею 57,65 кв.м., що складається з 2-х кімнат за адресою: АДРЕСА_3 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 9 липня 1986 року за №194.

- квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 перебуває в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а відповідне право користування житловим приміщенням у даній квартирі належить позивачу ОСОБА_2 та третім особам без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.11.2022 у справі №344/20884/21, позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського Віталія Даниловича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію, задоволено частково. Ухвалено скасувати рішення приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського Віталія Даниловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) індексний номер : 48059285 від 01.08.2019 року 18:58:51, щодо реєстрації права власності на двохкімнатну квартиру, загальною площею 80,7 кв.м. за адресою : АДРЕСА_2 . У іншій частині вимог до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. відмовлено. Рішення суду набрало законної сили, залишено без змін постановою Верховного Суду від 05.12.2023. (а.с.171-174)

Рішенням встановлено також, що згідно із довідкою Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики від 19.07.2022 за №11.1-07/140 будинок АДРЕСА_5 перебуває у самоуправлінні мешканців. Квартира АДРЕСА_6 вказаного будинку не приватизована. Мешканці даної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо приватизації квартири АДРЕСА_6 не звертались.

Згідно із даними ЄДДР на запит суду першої інстанції, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зняті з реєстрації із місця проживання у спірній квартирі 08.08.2023..

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири не знав та не міг знати, що вказана нерухомість могла бути незаконно отримана попереднім власником, тим більш, що нотаріус належним чином перевірив право власності продавця. Тому позивач вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири і своє порушене право захищає в суді.

При вирішенні спору суд керувався наступними нормами права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала права на це майно, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у разі якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)).

В розрізі зазначених норм закону суд першої інстанції оцінював посилання позивача, що він є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири, а фактичне позбавлення його права власності призвело до незаконного втручання у мирне володіння майном

Суд правомірно вирішив, що вказана суб`єктивна позиція позивача не може бути підставою для задоволення позову. Суд цілком правильно зазначав, що ОСОБА_1 може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу, який визнано судом недійсним, грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця, що сприятиме дотриманню принципу пропорційності.

Доводи апеляційної скарги про те, що такий спосіб захисту не дозволить позивачу досягнути постановленої мети отримання права власності на спірну квартиру не є слушним, не грунтується на законі, не можу бути підставою для скасування оскарженого рішення.

З цих же підстав неможливо прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично проживає і утримує спірну квартиру, оскільки вони не мають правового значення для даних правовідносин.

Не має значення для справи і той факт, що треті особи знялися з реєстрації у квартирі, що на думку апелянта свідчить про те, що вони втратили інтерес до спірного житла, не претендують на нього, оскільки з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , перебуває в управлінні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Отже, судовими рішеннями встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула із управління Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради поза волею, тому судом першої інстанції цілком у відповідності до норм матеріального закону позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем та визнання права власності на спірну квартиру залишені без задоволення.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає повністю обґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача, і відповідно, правильним і логічним є рішення про відому в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду без будь-якої правової аргументації, є аналогічними обставинам, викладеним в позовній заяві, яким суд дав належну мотивовану оцінку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не дає підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовує висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення вимогам законності та обґрунтованості відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Венгринюка Юрія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

В.М. Барков