ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1684/24Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/471/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/1684/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту судового рішення не зазначено) та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року (постановлену суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту судового рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, залишення дитини на виховання та проживати разом з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_3 (далі - позивач, апелянт) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідачка) про розірвання шлюбу, залишення дитини на виховання та проживання разом з батьком.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що з 24 жовтня 2015 року перебуває із відповідачкою у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та протилежні погляди на сімейні цінності сім`я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. Станом на день подачі даного позову сторони проживають окремо, при цьому син ОСОБА_7 фактично проживає з батьком, а син ОСОБА_8 проживає з матір`ю. Також зазначив, що відповідачка неодноразово повідомляла позивача, що має намір виїхати за межі України на постійне місце проживання до Республіки Польща, а малолітніх дітей залишити на виховання у своїх батьків.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд розірвати шлюб між сторонами та залишити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання та проживання разом з батьком.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року закрито провадження у справі в частині залишення дитини на проживання з батьком, на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Повернуто ОСОБА_3 з Державного бюджету України сплачену ним суму судового збору в розмірі 1211.20 грн згідно платіжної інструкції 0.0..1 від 29 січня 2024 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2054.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням, ОСОБА_3 подав на них апеляційну скаргу, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, станом як на момент пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, між сторонами існував спір щодо розірвання шлюбу, залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання та проживання разом з батьком, проте 26 лютого 2024 року відповідачка подала до суду заяву про визнання позову. В порушення вимог ст.206 ЦПК України судом першої інстанції не постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви відповідачки щодо визнання позову. Крім того, позовна вимога про залишення дитини на виховання з батьком судом першої інстанції взагалі не досліджувалася та не вирішувалася.

У зв`язку з наведеним апелянт просить:

- скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року про закриття провадження в справі в частині позовних вимог про залишення дитини на проживання з батьком;

- рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 змінити, доповнивши його резолютивну частину вказівкою про залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання та проживання разом з батьком.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

25 квітня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку (трек-номер 176) надійшла заява про розгляд справи без участі відповідачки. Також зазначила, що у січні 2024 року вона дійсно планувала малолітніх дітей залишити на виховання та проживання у своїх батьків, однак у лютому 2024 року подала до суду заяву про визнання позову у даній справі.

26 квітня 2024 року ОСОБА_3 подав до Тернопільського апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку із зайнятістю на роботі. Також просив судові витрати за розгляд даної справи покласти на сторону позивача.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Апеляційна скарга подана лише в частині позовних вимог про залишення дитини на виховання та проживання разом з батьком, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , актовий запис №2054, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції (а.с.6).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_2 від 22 квітня 2016 року, видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, та серія НОМЕР_3 від 05 грудня 2020 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.7-8).

Згідно відомостей з паспорта громадянина України серія НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3, зворот).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/006657000 від 23 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/006660032 від 23 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/000419276 від 14 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

26 лютого 2024 року ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову. У даній заяві відповідачка зазначила, що після фактичного припинення шлюбних відносин малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , а малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, апеляційним судом встановлено та сторонами у справі визнано той факт, що малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом із матір`ю ОСОБА_4 , а малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із батьком ОСОБА_3 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду:

- від 15 листопада 2023 року у справі № 522/3680/22;

- від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17;

- від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20;

- від 09 квітня 2021 року у справі № 2-364/12.

Постановляючи ухвалу від 01 березня 2024 року про закриття провадження в частині позовних вимог про залишення дитини на проживання з батьком суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки вимога про залишення дитини на проживання з батьком чи матір`ю та вимога про визначення місця проживання дитини не є тотожними.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивач звертався позовними вимогами про залишення дитини на проживання разом з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, при цьому вимог про визначення місця проживання дитини не заявлялося.

Більше того, зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 від 18 січня 2024 року вбачається, що відповідачка неодноразово повідомляла позивача, що має намір виїхати за межі України на постійне місце проживання до Республіки Польща, а малолітніх дітей залишити на виховання у своїх батьків.

Вказана обставина підтверджується відповідачкою у заяві до Тернопільського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що станом як на момент пред`явлення позову (січень 2024 року), так і після відкриття провадження у даній справі між сторонами існував спір щодо розірвання шлюбу, залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання та проживання разом з батьком, однак в ході розгляду даної справи, 26 лютого 2024 року відповідачка подала до місцевого суду заяву про визнання позову.

Вказані обставини свідчать про те, що на час пред`явлення позову між сторонами існував спір, однак відповідачка використала своє процесуальне право, передбачене ст.206 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про закриття провадження в справі в частині позовних вимог про залишення дитини на проживання з батьком з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України постановлена з порушенням цих процесуальних норм.

Також колегія суддів зазначає, що позовна вимога ОСОБА_3 про залишення дитини на виховання з батьком місцевим судом взагалі не досліджувалася та не вирішувалася.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, суд його не вирішував.

Отже залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом із батьком не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки судом буде лише констатовано з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

З матеріалів справи вбачається та сторонами у справі визнано той факт, що після припинення шлюбних відносин малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати разом з батьком.

Крім того, із позовної заяви та заяви про визнання позову слідує, що між позивачем ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сформовані хороші відносини батька і сина.

Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини, їхньому стану здоров`я, не порушуючи нормальних, звичних для них умов.

Апеляційний суд враховує, що 26 лютого 2024 року відповідачка ОСОБА_4 подала до місцевого суду заяву про визнання позову в повному обсязі, у якій просила малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити на виховання та проживання разом з батьком ОСОБА_3 .

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позову про залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на проживання разом з батьком, оскільки відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні таких вимог.

Щодо позовної вимоги про залишення малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання позивача, апеляційний суд зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо виховання дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України.

В зв`язку з наведеним, оскільки, виховання дитини є обов`язком обидвох батьків незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбних відносинах, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав покладати обов`язок виховання лише на одного з батьків, а тому така вимога до задоволення не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що існують правові підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду та зміни рішення суду в частині позовних вимог щодо залишення дитини на проживання разом з батьком та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позов слід задоволити.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду, зміні рішення суду в частині позовних вимог щодо залишення дитини на проживання та виховання разом з батьком та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позов слід задоволити частково.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року - скасувати.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року - змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, залишення дитини на виховання та проживання разом з батьком - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2054.

Залишити малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом з батьком ОСОБА_11 .

В задоволенні решти вимог - відмовити».

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді - залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 07 травня 2024 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Головуючий: О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак