ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року м. Чернівці Справа № 725/3630/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Скуляка І.А., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив постановити рішення, яким стягнути з останньої заборгованість за договором у розмірі 12 437 475 грн.

В обґрунтування вимог вказував, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2021 року.

Зазначав, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно (побудовано та придбано нерухоме майно) та земельні ділянки, частину яких вони поділили в добровільному порядку.

Між сторонами 18 лютого 2016 року було укладено нотаріально посвідчений договір про поділ майна та грошових коштів подружжя.

Однак, визначені грошові кошти в договорі йому передані не були ні до укладення зазначеного договору, ні після його укладення, а, надалі, й взагалі відповідачка відмовилася виконувати умови укладеного договору, а тому з урахуванням норм ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідачки інфляційні у розмірі 4 337 975, 29 грн, 3% річних у розмірі 1 419 500 грн і суму основного боргу в розмірі 6 680 000 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором про поділ майна, грошових коштів подружжя від 18 лютого 2016 року в розмірі 12 437 475, 30 Провадження №22-ц/822/386/24

грн, що складаються з: основного боргу 6 680 000 грн, індексу інфляції 4 337 975,29 грн, 3% річних 1 419 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду сторона відповідача оскаржила його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не дотримано вимог норм матеріального й процесуального права.

Посилання суду на єдиний доказ невиконання умов укладеного між сторонами договору вимогу позивача від 21 квітня 2023 року про проведення розрахунку заборгованості по договору, - є помилковим, оскільки вказане спростовується самим договором, який укладений між сторонами, де обумовлено відсутність претензій один до одного та іншими письмовими доказами.

Також вказує, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми ст.ст.526, 598, 599, 625 ЦК України, які регулюють порядок виконання зобов`язань.

Крім іншого, сторона відповідача не погоджується із розрахунком інфляційних та 3% річних, які суд здійснив починаючи з 2016 року.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах її доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника, оскільки адвокат Князьська Н.А. об`єктивно мала можливість представляти інтереси ОСОБА_1 в судовому засіданні, про те не з`явилася, а через хворобу позивача призначене судове засідання на 24.04.2024 року за його клопотанням вже відкладалося. Крім того, згідно висновку, викладеного Верховним судом в постанові від 15 лютого 2024 року по справі №755/20287/21, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачем не виконано вимоги за договором, укладеного між сторонами, позивачу майно не передано, а тому з огляду на вказане згідно приписів ч.2 ст.625 ЦК України прийшов до стягнення боргу у розмірі 12 437 475,30 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано шлюб, який зареєстрований 02.05.1976 року у виконавчому комітеті Мамаївської сільської ради Кіцманського району, актовий запис №8 (а.с.6-7).

18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про поділ майна, грошових коштів подружжя.

Згідно п.4 Договору за домовленістю Сторін, відповідно до цього договору, в особисту власність ОСОБА_1 переходять грошові кошти в сумі 6 680 000 грн, що на день нотаріального посвідчення цього договору, за дійним курсом НБУ, складає 250000 дол. США.

У п.8 Договору, крім іншого, сторони обумовили, що своїми підписами на цьому договорі підтверджують відсутність будь-яких претензій, зокрема, майнових, фінансових одне до одного, в тому числі і після розірвання шлюбу (а.с.9-10).

Таким чином, із обґрунтування позовної заяви та встановлених обставин справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання стороною договору (одним із подружжя) по поділу майна подружжя, тобто із зобов`язальних (договірних) відносин.

З вимоги про проведення розрахунку заборгованості від 21.04.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався письмово до ОСОБА_2 з вимогою перерахувати йому 6 680 000 грн відповідно до вище зазначеного договору (а.с.11-12).

З відповіді на вимогу ОСОБА_2 вказала, що вказані кошти були отримані ОСОБА_3 при укладенні договору, а тому в його умовах визначено, що сторони не мають претензій одна до одної (а.с.13).

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №344/2483/18, презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним (таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків), доки ця презумпція не буде спростована.

До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Наведене вказує, що договір укладений між сторонами є дійсний, сторонами не оспорений та невизнаний недійсним.

В силу ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, зокрема, уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 69 СК України).

Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. Поділ спільного майна може здійснюватися в добровільному порядку за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності між ними спору.

Добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної волі подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна.

Сімейні відносини як вид цивільних правовідносин можуть бути врегульовані, крім СК України, іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки СК України допускає регулювання сімейних відносин за допомогою договору, то при укладенні, виконанні і розірванні такого договору можуть застосовуватися й норми ЦК України.

Крім того, приписами ч.1 ст.71 СК України обумовлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Спір між сторонами виник з приводу не виконання вказаного договору.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний належним чином мотивувати зазначені процесуальні дії, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 84 ЦПК України обумовлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин, оцінюючи зазначені норми права та умови договору, на які посилається позивач, колегія суддів приходить до висновку, що з його умов не вбачається виникнення обов`язку у ОСОБА_2 здійснити сплату 6 680 000 грн позивачу ОСОБА_1 , а навпаки, вказує на відсутність у сторін будь-яких претензій, зокрема, майнових, фінансових одне до одного, в тому числі і після розірвання шлюбу.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказані грошові кошти перебувають у відповідача, й остання зобов`язалася їх повернути позивачу після підписання договору про поділ майна подружжя.

Що стосується застосування норм ч.2 ст.625 ЦК України, то такі є безпідставними, так як за змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а тому за відсутності такого прострочення і нарахування зазначених сум є необґрунтованими.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, при оцінці письмового доказу припустився помилкових висновків, що потягло до ухвалення невірного судового рішення.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч.3 ст.141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У положеннях ч.5 та ч.6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В суді першої інстанції стороною відповідача 30.10.2023 року подано докази на підтвердження понесених судових витрат, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т.1. а.с.162-164); договір про надання професійної правничої допомоги від 13.06.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , де в п.4.1. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 25 000 грн (т.1 а.с.165); рахунок на оплату гонорару та його отримання від 12.10.2023 року (т.1 а.с.166); додаткова угода до договору про надання професійної правничої допомоги від 13.06.2023 року, де в п.4.1. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 10 000 грн (т.1 а.с.167); рахунок на оплату гонорару та його отримання від 17.06.2023 року (т.1 а.с.168); договір про надання професійної правничої допомоги від 23.04.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.169-171); договір-доручення про надання правничої допомоги від 19.06.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , де в п.4.2. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 10 000 грн та рахунок-квитанцію б/н від 07.09.2023 року (т.1 а.с.172-173); договір-доручення про надання правничої допомоги від 19.06.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , де в п.4.2. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 25 000 грн та рахунок-квитанцію б/н від 02.10.2023 року (т.1 а.с.174-175).

В суді апеляційної інстанції стороною відповідачів 02.05.2024 року подано клопотання про долучення доказів, що підтверджують понесені ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а саме: договір-доручення про надання правничої допомоги від 29.02.2024 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , де в п.4.2. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 10 000 грн та квитанцію б/н від 01.05.2024 року; додаткова угода до договору про надання професійної правничої допомоги від 29.02.2024 року, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , де в п.4.1. розділу 4 договору обумовлено оплату послуг в розмірі 10 000 грн; рахунок на оплату гонорару та його отримання від 01.05.2024 року; квитанція «Укрпошти» щодо направлення таких доказів позивачу (т.2 а.с.40-45).

Так, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

У цій же постанові звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі №750/10242/20.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами ВС у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Так, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатами роботи, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану у суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції, в сукупному складають 90 000 грн та за відсутності обґрунтованих заперечень з боку сторони позивача підлягають стягненню з останнього на користь ОСОБА_2 .

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що визначена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є дійсною, обґрунтованою, розумною та співмірною із заявленими позовними вимогами.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка у справі подаючи до апеляційного суду апеляційну скаргу сплатила 20936 грн судового збору, який також підлягає компенсації з ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 20936 (двадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн та витрат на правничу допомогу в сумі 90 000 (дев`яносто тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк