ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2024 року

м. Харків

справа № 621/1025/15-ц

провадження № 22ц/818/2003/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

заявник приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В.,

стягувач Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», представник стягувача Невечеров Д. В.,

боржниця ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Дмитра Вячеславовича на ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області Шахової В.В. від 05 березня 2024 року

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Дмитро Вячеславович звернувся до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію майна за рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 серпня 2023 року, боржниця ОСОБА_1 , у якому просив надати дозвіл на реалізацію майна боржниці ОСОБА_1 : земельну ділянку 0,2500 га, кадастровий номер :01:002:0028, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯБ № 434519 від 08 червня 20007 року, виданого Тимченківською сільською радою та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 51, та нежитлову будівлю магазин-кафе літ «Б-2», загальною площею 428,10 кв м, реєстраційний номер майна 26160135, яка розташована по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю на праві власності на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2008 року у справі № 15/449-08.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д.В. про надання дозволу на реалізацію майна за рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 серпня 2023 року.

На вказану ухвалу судді приватний виконавець виконавчого округу Харківської області КудряшовД.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказане у поданні майно є предметом іпотеки, на яке звернуто стягнення за рішенням суду. Однак на час воєнного стану запроваджено законодавчі обмеження на реалізацію на електронних торгах предмету іпотеки, що належать фізичним особам та перебувають в іпотеці за споживчими кредитами. Разом з тим, позичальник та іпотекодавець використали кредитні кошти не за споживчим призначенням та через оформлення фізичної особи-підприємця використовують об`єкт іпотеки для здійснення підприємницької діяльності як магазин та кафе. За таких умов, неможливо вважати, що земельна ділянка та приміщення магазину-кафе перебувають в іпотеці саме за споживчим кредитом. Повноваження приватного виконавця не дозволяють йому самостійно надавати оцінку цільовому призначенню кредитних коштів та визначати, чи є кредит споживчим, тому він звернувся з поданням до суду. Ним виявлено реєстрацію майна не в установленому законом порядку та поставлено на вирішення суду першої інстанції питання щодо звернення стягнення на таке майно, однак суд не захистив його права та інтереси та не роз`яснив інші способи захисту прав.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» визнав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д. В. необхідно задовольнити частково, ухвалу судді скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що подання щодо надання дозволу на реалізацію майна боржника не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffredela Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За положеннями частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), визначений у розділі VI ЦПК України.

У частині першій статті 446 ЦПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

За правилами частин десятої-одинадцятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що норми ЦПК України, які врегульовують питання відкриття/відмови у відкритті провадження у справі, у таких справах не застосовуються, так як подання державного чи приватного виконавця негайно призначається до розгляду.

Отже, заява (подання державного/приватного виконавця) з процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, зокрема, про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, підлягає негайному розгляду без відкриття провадження у справі.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19).

Як вбачається з матеріалів справи, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В. звернувся до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію майна боржниці ОСОБА_1 за рішенням суду, а саме: земельної ділянки та нежитлової будівлі.

Подання мотивовано тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 72160114 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Зміївським районним судом Харківської області 28 вересня 2022 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 167 від 30 липня 2007 року в розмірі 146 014,88 доларів США станом на 15 грудня 2014 року.

Вищевказане майно (земельна ділянка та нежитлова будівля) є предметом іпотеки, на яке звернуто стягнення за рішенням суду.

Водночас, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» пунктом 5-2 такого змісту:«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Отже, на час воєнного стану запроваджено законодавчі обмеження на реалізацію на електронних торгах предмету іпотеки, що належать фізичним особам та перебувають в іпотеці за споживчими кредитами.

Разом з тим, як вважає стягувач, вказані обмеження не мають застосовуватись, оскільки позичальник та іпотекодавець використали кредитні кошти не за споживчим призначенням та через оформлення фізичної особи-підприємця використовують об`єкт іпотеки для здійснення підприємницької діяльності як магазин та кафе. Тобто, неможливо вважати, що земельна ділянка та приміщення магазину-кафе перебувають в іпотеці саме за споживчим кредитом.

Оскільки приватний виконавець не має повноважень самостійно визначати, чи є вказане майно предметом іпотеки за споживчим кредитом, та вважає, що майно зареєстровано за боржницею не в установленому законом порядку, він, керуючись нормою статті 440 ЦПК України, звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на майно боржниці.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі за поданням приватного виконавця, не врахувавши, що розгляд такого подання передбачений статтею 440 ЦПК України та має здійснюватися негайно, без відкриття провадження у справі.

Наявність державної реєстрації права власності на іпотечне майно за боржницею та законодавчих обмежень у примусовій реалізації предмета іпотеки на час воєнного стану може бути визнано підставою для відмови у задоволенні подання приватного виконавця по суті, а не для відмови у відкритті провадження за ним.

Зазначене відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали судді з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Водночас, вимоги апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д.В. щодо ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення його подання, є передчасними, оскільки його подання підлягає розгляду саме судом першої інстанції, яким його по суті вимог не розглянуто.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Дмитра Вячеславовича задовольнити частково.

Ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.