Дата документу 28.05.2024 Справа № 335/6266/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/6266/23 Пр. № 22-ц/807/1114/24Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П. Повний текст складено 13.03.2024 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним первісним позовом (а.с. 2-4), в якому просила: поділити спільне майно подружжя, в порядку якого: - автомобіль HYUNDAI GETZ, 2006 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , ринковою вартістю 141803,00 грн. залишити у її особистій приватній власності ОСОБА_2 ; - автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , ринковою вартістю 290193,00 грн. залишити у особистій приватній власності відповідача ОСОБА_1 зі стягненням з нього грошової компенсації за її частку у спільному майні у розмірі 74195,00 грн.; - визнати право власності на 1-кімнатну квартиру, загальною площею 39,13 кв. м, житловою площею 19,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 887663,00 грн. за нею - ОСОБА_2 ; - визнати право власності на 2-кімнатну квартиру, загальною площею 44,06 кв. м, житловою площею 28,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ринковою власністю 1043550,00 грн. за відповідачем - ОСОБА_1 зі стягненням з нього грошової компенсації за її частку у спільному майні у розмірі 77943,50 грн.; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за перевищення вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, яке складається з автомобіля MITSUBISHI LANCER, 2008 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_2 та 2-кімнатної квартири, загальною площею 44,06 кв.м, житловою площею 28,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в сумі 152138,50 грн.; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11816,06 грн, а також витрати по сплаті вартості проведення оцінки майна у розмірі 2700 00 грн.

В обґрунтування свого первісного позову ОСОБА_2 зазначала, що 17 липня 2010 року між нею та відповідачем Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 323. Шлюб не розірваний, але шлюбні відносини між подружжям припинені. Під час шлюбу ними було придбано наступне майно: - автомобіль HYUNDAI GETZ, 2006 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 ; - автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_2 ; - 1-кімнатну квартиру, загальною площею 39,13 кв. м, житловою площею 19,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; -2-кімнатну квартиру, загальною площею 44,06 кв. м, житловою площею 28,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, згоди щодо поділу майна між сторонами не досягнуто.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (а.с. 29).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 31) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Також 26.07.2023 відповідачем ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 (а.с. 43-45), в якій останній просив поділити спільне сумісне майно подружжя у вигляді 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ним - ОСОБА_1 право власності на 3/8 (три восьмих) частки квартири загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; - визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/8 (п`ять восьмих) частки квартири загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_1 зазначав, що 17 липня 2010 року між ним та позивачем Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 323. Шлюб розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року. Під час перебування у шлюбі Позивачем та Відповідачем, окрім майна, визначеного предметом первісного позову, було набуто у спільну сумісну власність частки квартири загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 64-65) прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 170) прийнято відмову ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кузьмінова Д.В. від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за перевищення вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, яке складається з автомобіля MITSUBISHI LANCER, 2008 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_2 та 2-кімнатної квартири, загальною площею 44,06 кв. м, житловою площею 28,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в сумі 152 138,50 грн. Провадження в справі в цієї частині закрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року (а.с. 172-175) позовну заяву ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) визнано право власності на: - автомобіль HYUNDAI GETZ, 2006 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 ; -1-кімнатну квартиру, загальною площею 39,13 кв. м, житловою площею 19,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) визнано право власності на: - автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2008 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_2 ; - 2-кімнатну квартиру, загальною площею 44,06 кв. м, житловою площею 28,40 кв. м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, зустрічний позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 181-190) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вигляді 3/4 (три четвертих ) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 та поділити останню, - визнати за ним - ОСОБА_1 право власності на 3/8 (три восьмих) частки квартири загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/8 (п`ять восьмих) частки квартири загальною площею 66,5 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , судові витрати покласти на відповідача, а також судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 193).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 18 квітня 2024 року (а.с. 198), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 199).

Первісний позивач ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом у цій справі (а.с. 207-208).

Зустрічний позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення у справі (а.с.216-220).

В автоматизованому порядку суддями Онищенком Е.А. та ОСОБА_4 у цій справі замінено суддів Кочеткову І.В. і ОСОБА_5 у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с. 221-222).

У дане судове засідання належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі додатково первісний позивач через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, первісний позивач ОСОБА_2 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності зустрічного відповідача ОСОБА_2 , яка не з`явилась, за присутності представника останньої адвоката Кузьмінова Д.В. (а.с. 214) та зустрічного позивача ОСОБА_6 .

Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, які з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга зустрічного позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зустрічний відповідач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Зустрічний позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_2 щодо поділу спільного сумісного мавйна подружжя у вигляді 3/4 (три четвертих ) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а саме: в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у вигляді 3/4 (три четвертих ) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у вигляді 3/4 (три четвертих ) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 263-265, 353, 354 ЦПК України та виходив із недоведеності останнього у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає.

Так, судом першої інстанції в оскаржуваній частині рішення було правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва НОМЕР_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 17.07.2010 року зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 » (а.с.7).

Згідно з нотаріально посвідченим договором, 18.12.2015 року ОСОБА_9 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 , продала ОСОБА_2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Покупець сплатила на користь Продавця грошові кошти (ціну частки квартири) у розмірі 306150,00 грн. (а.с.68-69).

Згідно п. 3.6 договору Покупець повідомляє, що придбає зазначену квартиру за кошти, які належать їй особисто та що квартира, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, є її особистою приватною власністю, що підтверджується заявою її чоловіка ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 18.12.2015 року за реєстровим №3686, а Продавець (в особі представника) підтверджує, що йому цей факт відомий.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 18.12.2015 року ОСОБА_1 підтвердив той факт, що (три четвертих) частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , які придбаваються його дружиною - ОСОБА_2 , відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України є її особистою приватною власністю, оскільки придбається за кошти, які належать їй особисто, а також стверджував, що він на придбане майно не буде мати право, у тому числі відповідно до ст. ст. 62, 97 Сімейного кодексу України (а.с.71).

Відповідно до довідки від 14.07.2023 року про оціночну вартість об`єкта нерухомості - частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , її вартість складає 1084666,29 грн. (а.с.46-48).

Сторонами не оспорювалась вказана ними вартість спірного майна (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.01.2023 року, яке набуло законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірваний (а.с.52-53).

Відповідно до довідки ГУ ДПС у Запорізькій області ДПС України № 1157/АП/08-01-50-09 від 18.07.2023 року дохід ОСОБА_1 за період з 01.04.2014 по 30.06.2015 року склав 2095821,94 грн. (а.с.75). За відомостями ПФУ ОСОБА_1 з 2003 по 2015 роки мав дохід та сплачував страхові внески (а.с.76-78).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Проте, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сторони в заявах по суті справи посилаються на постанову Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18, в який міститься наступний правовий висновок: «Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя».

Окрім цього Верховний Суд у вказаній постанові зробив такий висновок: «Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України (в ред. від 20.06.1969 року) або статті 60 СК України (10.01.2002 року) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Позиція Верховного Суду про те, що тягар доказування у справах щодо спростування презумпції права спільної сумісної власності покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, неодноразово підтверджувалася ним в подальших постановах.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, ст. 204 ЦК України (закріплює презумпцію правомірності правочину): правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_1 приймав участь в укладенні договору від 18.12.2015 року купівлі продажу 3/4 (три четвертих) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 як представник продавця і погодився з умовами, на яких укладається цей договір, та зокрема з твердженням покупця ОСОБА_2 у п. 3.6 договору про те, що вона придбає зазначену квартиру за кошти, які належать їй особисто та що квартира, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, є її особистою приватною власністю. Вказаний договір ним підписаний та посвідчений нотаріально.

Відповідач не зазначив та не підтвердив у суді першої інстанції належними, допустимими доказами, що на протязі більше восьми років ним вказаний договір був оспорюваним та визнаний судом недійсним. Тому, суд першої інстанції у цій справі дійшов правильного висновку про те, що цей договір є правомірним.

При укладенні цього договору ОСОБА_1 склав заяву, яка була посвідчена приватним нотаріусом про те, що 3/4 (три четвертих) частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , які придбаваються його дружиною - ОСОБА_2 , відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України є її особистою приватною власністю, оскільки придбається за кошти, які належать їй особисто, а також стверджував, що він на придбане майно не буде мати право, у тому числі відповідно до ст. ст. 62, 97 Сімейного кодексу України.

При цьому, ОСОБА_1 підтвердив, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням, а також патронажем не перебуває, не знаходиться в алкогольному, токсичному, наркотичному стані. Українською мовою володіє в обсязі, достатньому для розуміння тексту цього документу. Також ОСОБА_1 підтвердив дійсність його намірів щодо подання цієї заяви, правові наслідки йому зрозумілі, заперечення стосовно змісту заяви відсутні, про що свідчить його особистий підпис.

Тобто, цією заявою ОСОБА_1 погодився з тим, що частка вказаної квартири набута ОСОБА_2 18.12.2015 року в особисту приватну власність за особисті кошти, та з тим, що в подальшому, навіть у випадку істотного збільшення вартості цього нерухомого майна, або укладання між подружжям шлюбного договору, він не буде мати на нього права.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наданими зустрічним відповідачем ОСОБА_2 вищевказаними доказами (нотаріальним договором та заявою, змістом останніх) спростована презумпція права спільної сумісної власності на 3/4 (три четвертих) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Інші обставини справи повинні доказуватися сторонами відповідно до положень Глави 5 ЦПК України. Відповідачем не доведено, що позивач станом на 18 грудня 2015 року, тобто на дату укладення цього договору не мала особистих коштів для цього. Надання ним документів про його дохід не свідчить про відсутність власник коштів у позивача для купівлі частини квартири.

При вищевикладених, правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 задоволенню у цій справі не підлягають через їхню недоведеність.

Доводи апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи його зустрічного позову у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію зустрічного позивача ОСОБА_1 , яку він вважає єдино вірною та правильною.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що правовий режим спірних 3/4 (три четвертих) частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 вже був визначений саме за згодою подружжя - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ще на дату придбання останньої 18.12.2015 року умовами вищезазначеного нотаріально посвідченого договору (а.с. 68-71), а саме: особиста приватна власність ОСОБА_2 та у цій справі зустрічним позивачем ОСОБА_1 належними, допустимими доказами (рішення суду в іншій справі про визнання недійсним вказаного договору повністю чи в будь-якій частині тощо) не спростований.

Звідси, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що це майно не може бути і не є спільним сумісним майном подружжя, та, відповідно, не може бути предметом поділу у цій справі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи в оскаржуваній частині. Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем за зустрічним позовом зустрічних позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування зустрічного позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Зустрічний позивач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування свого зустрічного позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема зустрічним позивачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови зустрічному позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги, останній не має права на компенсацію за рахунок зустрічного відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.05.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А.Трофимова Д.А.