Провадження № 2/638/507/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Рудської В.П., Морозової К.Д., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Межирицької В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представників відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника третьої особи ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Свергунова Вікторія Андріївна, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

встановив:

ОСОБА_7 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_14 , в якому просила визнати за ним право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 по праву на спадщину за законом після смерті ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть №5835.

В подальшому позивачем подано до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_8 , в якій просив:

- визнати недійсним заповіт, посвідчений 28.12.2019 року старостою Ставроводолазького старостинського округу №2 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Хихля О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-110, складений від імені ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №626, виданого ОСОБА_8 на грошові вклади в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 97 780,62 доларів США та 804 356,34 грн.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №624, виданого ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №622, виданого ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №618, виданого ОСОБА_8 , на квартиру АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №616, виданого ОСОБА_8 , на квартиру АДРЕСА_4 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №614, виданого ОСОБА_8 , на квартиру АДРЕСА_5 ;

- визнати за ним право власності на: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 ; трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , а також грошовий вклад в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 97 780,62 доларів США та 804 356,34 грн. по праву на спадщину за законом після смерті ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть №5835.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.10.2020 року позивачу стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дядька ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкав за адресою АДРЕСА_7 . 12.10.2020 ним було складено заяву про прийняття спадщини після смерті останнього, яку надіслано нотаріусу поштою. Під час чого йому стало відомо про наявність вже заведеної спадкової справи за заявою ОСОБА_8 , яка є спадкоємицею за заповітом. На ім`я останньої видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також зазначає, що померлий є братом його матері, яка померла у 2015 році. Інших спадкоємців за законом ОСОБА_15 не мав. Вказує, що померлий не складав заповіту на ОСОБА_8 , оскільки підпис йому не належить. Крім того, заповіт датований вихідним днем - 28.12.2019 року.

Відповідач, її представник не скористались своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Представником третьої особи Харківською міською радою до суду подано письмові пояснення, в яких зазначає, що позивачем не надано до суду доказів в підтвердження родинного зв`язку із спадкодавцем, підтверджень права власності у померлого на нерухоме майно, а також вмотивованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 02.12.2020 року, після усунення позивачем допущених недоліків заяви, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 07.12.2020 року повернуто позивачеві заяву про забезпечення позову.

Ухвалами суду від 11.02.2021 року, від 14.11.2022 року, від 26.12.2022 року, від 13.03.2023 року, від 17.08.2023 року витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року змінено відповідача у справі.

Ухвалами судді від 28.04.2021 року, від 26.12.2022 року відмовлено у забезпеченні позову.

Ухвалами суду від 05.08.2021 року, від 21.01.2022 року, від 17.08.2023 року, від 26.09.2023 року до участі у справі залучено третіх осіб.

Ухвалою суду від 12.05.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалами суду від 17.08.2023 року, від 26.09.2023 року визнано обов`язковою явку позивача (його представника) до суду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Позивач просив підготовче судове засідання розглянути у його відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував.

Представник Харківської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстави неналежності позивача.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи.

Суд, заслухавши вступне слово представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 22.04.2020 року.

12.10.2020 року позивачем подано приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Васіковій Ю.В. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15 ..

Також наданими доказами встановлено, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Свергуновою Вікторією Андріївною 13.08.2020 року заведено спадкову справу №9/2020 після смерті ОСОБА_15 на підставі заяви ОСОБА_8 як спадкоємця за заповітом, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №61294184 від 13.08.2020 року.

З довідки №61294184 від 13.08.2020 року вбачається наявними записи про заповіт №2-2389 від 06.07.2009 року та №2-110 від 28.12.2019 року. Стан: чинний.

Крім того, дослідженими матеріалами спадкової справи №9/2020 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Свергунової В.А. 17.09.2020 року звернулась ОСОБА_9 як спадкоємиця за законом.

Інших заяв про прийняття (відмову у прийнятті) спадщини матеріали спадкової справи №9/2020 не містять.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Частинами першою, другою статті 1234 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (Постанова Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц).

Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20 дійшов до висновку, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

Згідно висновку експерта №СЕ-19/121-22/14853-ПЧ від 26.01.2023 року за результатом проведення судової експертизи в рамках кримінального провадження №0000452 від 05.05.2018 року, наданого до суду слідчим у кримінальному провадженні, підпис від імені ОСОБА_15 та короткий рукописний запис « ОСОБА_15 » у рядку «ПІДПИС» у заповіті зареєстрованому в реєстрі за №2-110 від 28.12.2019, виконаний не ОСОБА_15 , а іншою особою; рукописний текст «Заповіт прочитаний мною особисто вголос, відповідає моїй волі та власноручно мною підписаний» у заповіті зареєстрованому в реєстрі за №2-110 від 28.12.2019, виконаний не ОСОБА_15 , а іншою особою.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_7 як на підставу для задоволення позовних вимог вказував на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_15 , який приходився братом його мами, а заповіт на ім`я ОСОБА_8 є недійсним, оскільки не підписувався померлим.

Разом із тим, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження зазначених обставин. Не отримано таких доказів і судом шляхом їх витребування.

Так, зі змісту листа Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) вбачається, що батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.130 том 2).

Тоді як ОСОБА_7 до суду надано копію свідоцтва про народження, в якому зазначено, що його мамою є ОСОБА_17 . Однак позивачем не надано до суду оригіналу зазначеного свідоцтва, а його копія викликає сумніви у суду щодо достовірності даних по-батькові останньої (а.с.3 том 1).

Згідно листів Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції актового запису про народження ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не виявлено.

При цьому суд зауважує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стороною позивача не надано на протязі часу розгляду справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог. Усі доводи, наведені позивачем, неспроможні та спростовуються вищезазначеним.

З огляду на викладене, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10.05.2024 року.

Сторони та інші учасники:

позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_8 ;

відповідач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_9 ;

треті особи: Харківська міська рада, , м.Харків, м-н Конституції буд.7; приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Свергунова Вікторія Андріївна, м.Харків, вул.Валентинівська буд.22; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_10 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_11 ; АДРЕСА_12 ; ОСОБА_12 , АДРЕСА_13 ; ОСОБА_13 , АДРЕСА_14 .

Головуючий суддя: Д. В. Цвірюк