Дата документу 31.05.2024 Справа № 336/6615/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/6615/23 Пр. № 22-ц/807/1011/24 Головуючий у 1-й інстанції Звєздова Н.С. Повний текст складено 09.02.2024 року
Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» (надалі ТДВ СК «КРЕДО») про стягнення інфляційних страт та трьох відсотків річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку за апеляційною скаргою ТОВАРИСТВА З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-19), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь: інфляційні втрати 37150,00 грн. та три відсотки річних 5802,74 грн., а разом 42952,74 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в 2017 році при відкритті карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк» його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклали договори страхування, в тому числі і від нещасних випадків, з ТДВ СК «КРЕДО». Виплата в разі смерті застрахованої особи складала 50000,00 грн. 06.12.2020 року батьки трагічно загинули внаслідок отруєння чадним газом. Кримінальне провадження за фактом смерті батьків було закрито, їх смерть визнана нещасним випадком. Будучи єдиним спадкоємцем після смерті батьків позивач 16.12.2020 року звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк», як посередника при укладанні договору страхування та представника страхової компанії, для того, щоб подати необхідні документи для повідомлення про нещасний випадок. Але працівник Банку повідомив про те, що подавати відповідні заяви потрібно буде після того, як пройде 6 місяців після смерті батьків і будуть документи про те, що саме позивач є спадкоємцем. 10.06.2021 року було отримано свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків та вже 11.06.2021 року позивач повторно звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк» та подав заяву про виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами згідно договорів страхування батьків. Так як відповідь відповідачем на подану позивачем заяву не була надана, він неодноразово телефонував в страхову компанію, де йому повідомили про те, що за договором страхування на ім`я ОСОБА_3 необхідно надати додаткові документи, а за договором страхування на ім`я ОСОБА_2 пропущено строк для подання заяви на виплату. Проте, вказані заяви були подані одночасно. Тому 13.07.2021 року він повторно подав заяву про виплату страхового відшкодування після смерті батька, на яку отримав відповідь від 14.07.2021 про те, що у виплаті страхового відшкодування відмовлено з підстав пропуску строку повідомлення страховика про настання події без поважних причин (п.4.1.4 Умов страхування до даного договору). Відмова щодо виплати страхового відшкодування за договором страхування на ім`я матері надана не була. Вважаючи дії відповідача незаконними, позивач в січні 2022 року звернувся до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування за двома страховими випадками. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто суму страхового відшкодування у розмірі 50000,00 грн. за договором страхування від 18.11.2017, укладеного на ім`я ОСОБА_2 . Рішення суду було виконано в примусовому порядку і гроші в сумі 50000,00 грн. надійшли на рахунок 20.04.2023. В частині стягнення суми відшкодування за договором страхування на ім`я ОСОБА_3 судом було відмовлено в зв`язку з тим, що відсутнє рішення страхової компанії щодо відмови у виплаті страхового відшкодування. Тому, позивач повторно звернувся до відповідача щодо прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування або виплату страхового відшкодування та отримав відповідь від 08.05.2023 року про те, що Страхова компанія очікує постанову від 09.12.2020 про закриття кримінального провадження, яку позивач отримавши в поліції негайно направив страховику. 15.06.2023 року на його рахунок від СК «КРЕДО» надійшли грошові кошти в розмірі 49800 грн. Всі вказані обставини свідчать про те, що відповідачем безпідставно не виплачувалися страхові суми в період з 11.06.2021 і до виплати страхових відшкодувань відповідно 20.04.2023 та 15.06.2023 року. Рішенням суду було встановлено, що відмова у виплаті страхового відшкодування на ім`я батька була безпідставною, оскільки позивач вчасно звернувся та подав всі необхідні документи. Щодо страхового відшкодування на ім`я матері, то всі документи також були надані вчасно, але відповідач не приймав рішення щодо виплати, а позивачу не було запропоновано надати додаткові документи. Крім того, відповідач також самостійно не витребував необхідні документи для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Таким чином, оскільки страхове відшкодування не було виплачено вчасно з вини СК «Кредо», то відповідач повинен сплатити інфляційну суму за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37150 грн., а також 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5802,74 грн., що разом становить 42952,74 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Звєздову Н.С. (а.с.20).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.21-22) провадження у цій справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року (а.с.152-165) позов позивача у цій справі задоволено.

Стягнуто з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 в рахунок прострочення сплати страхового відшкодування за Договорами страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) 42952,74 грн., з яких: - інфляційні втрати за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37150,00 грн., - 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5802, 4 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ТДВ «СК «КРЕДО» у своїй апеляційній скарзі (а.с.169-191) просило вищезазначене рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог за договором страхування № DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року (застрахована особа ОСОБА_3 ) та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за договором страхування № DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року (застрахована особа ОСОБА_3 ), стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

В автоматизованому порядку 27.03.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с.193).

Ухвалою апеляційного суду клопотання відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року у цій справі задоволено, строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року ТДВ «СК «КРЕДО» у цій справі поновлено, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 29.03.2024 року (а.с.194), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.196).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22 листопада 2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн. Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов`язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи. Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати. Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму. Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну відповідача у цій справі.

Однак, за змістом ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, відповідний штат суддів апеляційного суду взагалі (12 суддів, з яких 9 суддів є суддями судової палати з розгляду цивільних справ).

В автоматизованому порядку суддями Онищенком Е.А. та Трофимовою Д.А. у цій справі замінено суддів Маловічко С.В. (у зв`язку із звільненням останньої у відставку) та ОСОБА_4 (у зв`язку із перебуванням останньої у тривалій відпустці (а.с.200-201).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Позивач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Відповідач ТДВ «СК «КРЕДО» оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог за договором страхування № DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року (застрахована особа ОСОБА_3 ).

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача і лише в оскаржуваній ним частині - в частині в частині задоволення позовних вимог за договором страхування № DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року (застрахована особа ОСОБА_3 ).

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій в оскаржуваній частині - в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат за період з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 18850 грн., 3% річних за період з 11.06.2021 по 14.06.2023 у розмірі 3016,44 грн. в рахунок прострочення сплати страхового відшкодування за договором страхування № DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року (застрахована особа ОСОБА_3 ), керувався ст.ст. 3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог позивача у цій справі у цій частині, наявності правових підстав для задоволення останніх.

Оскільки, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи, у тому числі в оскаржуваній частині, виходив із такого.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (надати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Згідно з частиною 3 статті 16 Закону України «Про страхування», договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування», страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Частиною 1 статті 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 (справа №336205/22 а.с. 5-12), частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та на його користь з ТДВ «СК «КРЕДО» стягнуто суму страхового відшкодування у розмірі 50000,00 грн. за договором страхування № DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017, укладеного на ім`я ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Крім того з відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 500,00 грн. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 08.12.2022.

Рішенням від 07.11.2022 встановлено, що 18.11.2017 року між ОСОБА_2 (батько позивача) та ТДВ «Страхова компанія «Кредо» укладено договір (поліс) № DNHENS-17AI1PC добровільного страхування від нещасних випадків (а.с. 88-96), відповідно до п.5 якого розмір страхової виплати становить 50000,00 грн., строк дії (п. 7) становить 12 місяців; договір вважається продовженим на такий самий строк у разі сплати наступних страхових платежів, якщо жодний з учасників Договору страхування не заявить про бажання його припинити.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що згідно з умовами договору і правил страхування, страховик (ТДВ СК «Кредо») зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору і правил страхування.

13.11.2018 року аналогічний Договір № DNPPNS-18AD18K укладено між ОСОБА_3 (мати позивача) та відповідачем (а.с. 79-87).

06.12.2020 року внаслідок токсичної дії оксиду вуглецю настала смерть обох страхувальників, що підтверджується свідоцтвами про смерть від 08.12.2020 серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 та довідками про причину смерті (а.с. 117-120).

У зв`язку із смертю батьків ОСОБА_1 звернувся до страхового агента АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак в йому в усній формі було відмовлено в прийнятті заяви про виплату страхового відшкодування з тих підстав, що він є спадкоємцем застрахованих осіб, а не страхувальником, а тому він повинний подавати відповідні заяви після 6 місяців після смерті батьків разом із документами, що підтверджують його право на спадщину.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 10.06.2021 (а.с.121).

11.06.2021 року, отримавши свідоцтва про спадщину від 10.06.2021, позивач повторно звернувся до страхового агента, подавши відповідні заяви (а.с.101).

Подача заяви про страхову виплату від 11.06.2021 стосовно застрахованої особи ОСОБА_3 підтверджується наданими Страховиком письмовими доказами (а.с. 77-127).

Судом встановлено, що страховик не заперечує здійснення страхових платежів за вказаними договорами (внесення таких платежів також підтверджується п. 2.5 страхових актів, що надані відповідачем) та чинність договорів страхування станом на день смерті страхувальників (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Судом встановлено та не заперечується сторонами (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), що 11.06.2021 року позивач подав заяву про страхову виплату від 11.06.2021 року (а.с. 1010) стосовно застрахованої особи ОСОБА_3

23.07.2021 року страховиком було складено страховий акт № Z215B1B7000007 (а.с. 105-відповідно до п. 3.1 якого смерть ОСОБА_3 кваліфікується як смерть від нещасного випадку, однак рішення про виплату страхового відшкодування відкладено на підставі п. 1.3.8 Умов страхування до договору страхування (до завершення досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду а.с. 116).

13.07.2021 року страховиком було складено страховий акт № Z216DPB70000MX (а.с. 113-115), відповідно до якого ТДВ СК «КРЕДО» визнало смерть застрахованої особи ОСОБА_2 не страховою подією через порушення строків повідомлення страховика про страхову подію, встановлених п. 3.1 Умов страхування до договору страхування, а також ненаданням заявником документів, що підтверджують настання страхового випадку, а тому у виплаті страхового відшкодування було відмовлено.

Відповідач надав суду копію заяви позивача про страхову виплату стосовно застрахованої особи ОСОБА_2 від 13.07.2021 року. Письмові докази щодо направлення позивачем аналогічної заяви раніше 11.06.2021 відсутні, проте позивач наполягав на тому, що у телефонному режимі 11.06.2021 року йому повідомили, що за договором страхування відносно ОСОБА_3 йому потрібно надати додаткові документи, а за договором страхування на ім`я ОСОБА_2 , нібито, пропущений строк на звернення. Тому 13.07.2021 року позивач повторно подав заяву про виплату страхового відшкодування за фактом смерті ОСОБА_2 .

Суд вважав, що такі твердження позивача щодо первісного звернення до страхової компанії 11.06.2021 року саме з двома заявами про страхову виплату стосовно застрахованих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають дійсності, оскільки смерть застрахованих осіб мала місце в один день, також в один день (10.06.2021 року ) позивачем отримано свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відтак позивач не мав будь-якого сенсу подавати відповідні заяви у різні дні.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм права, якими врегульовано правовідносини сторін, суд наголосив на тому, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов`язок виплатити страхове відшкодування.

З огляду на обставини справи, суд вважав, що посилання відповідача на пропуск позивачем строку для звернення до страхової компанії з заявою про страхову виплату стосовно застрахованого ОСОБА_2 як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, не можуть впливати на зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування, оскільки за вказаних обставин таке порушення положень договору спадкоємцем страхувальника не перешкоджає страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком.

Крім пропуску строку заявником відповідач, відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, послався на таку підставу, дослівно: «Немає документів = [ Згідно з п.п. 1.2.6, 3.2., 3.3. Умов страхування до Договору Страхувальник (Застрахована особа) повинен надати документи, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку. Згідно п. 1.3.1. Страховик має право вимагати від Страхувальника надання необхідної інформації та документів, мають значення для оцінки ступеня страхового ризику. У зв`язку з тим, що Страхувальником (Застрахованою особою) не надані відповідні Документи, зазначені п.3.3. Умов страхування, дана подія не може бути B кваліфікована як страхова подія, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату.]».

Між тим, судом встановлено, що позивач подав страхувальнику усі документи передбачені п. 3.3 Умов страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків, які можуть бути в його розпорядженні, щодо страхової події, зокрема: довідку про причину смерті застрахованої особи, свідоцтво про її смерть.

Як посилався сам відповідач в страховому акті, згідно з п. 1.3.1 страховик має право вимагати від страхувальника надання необхідної інформації та документів, мають значення для оцінки ступеня страхового ризику. Проте, таких дій відповідач не вчинив, не витребував документи, які вважав необхідними, від позивача, не зробив також і запитів до правоохоронних чи інших органів про відомості, пов`язані із страховим випадком, відповідно до положень ч. 2 ст. 25 Закону України «Про страхування».

Закон України «Про страхування» пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме із настанням страхового випадку, а не з наданням певних доказів страхувальником на підтвердження чи спростування обставин події страхового випадку. Всі сумніви щодо того, чи є подія страховим випадком, страховик має можливість підтвердити або ж спростувати, однак ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» не вчинило таких дій, формально відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

Відтак, суд вважав, що позовні вимоги про стягнення ТДВ «СК «КРЕДО» страхового відшкодування за договором № DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги щодо стягнення із відповідача страхового відшкодування за договором № DNPPNS-18AD18K, суд дійшов висновку, що такі вимоги є передчасними, адже рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, яке відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про страхування» може бути оскаржено в судовому порядку, ТДВ СК «КРЕДО» не приймалося, страховим актом № 215B1B7000007 від 23.07.2021 рішення про виплату страхового відшкодування відкладено на підставі п. 1.3.8 Умов страхування до договору страхування, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Положеннями ч.1, 4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, звертаючись з вказаним позовом до суду, посилався на те, що відповідачем навмисно були здійснені дії, щодо відмови у вчасній виплаті страхового відшкодування за договорами добровільного страхування від нещасних випадків від 18.11.2017 №DNHENS-17AI1PC та від 13.11.2018 № DNPPNS-18AD18K, укладеними між його померлими батьками та відповідачем, що призвело до затягування здійснення таких виплат. Крім того, виплати Страховиком були здійснені вже після прийняття рішення від 07.11.2022 по справі 336/205/22. Щодо страхового відшкодування на ім`я матері, то всі документи також були надані вчасно, але відповідач не приймав рішення щодо виплати, а йому як спадкоємцю не було запропоновано надати додаткові документи. Крім того, відповідач також самостійно не витребував необхідні документи для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Таким чином, оскільки страхове відшкодування не було виплачено вчасно з вини ТДВ СК «КРЕДО», то відповідач повинен сплатити по обом договорам інфляційну суму за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37150 грн., а також 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5802, 74 грн., що разом становить 42952,74 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що всі дії Страховика щодо відкладення здійснення страхової виплати, були здійснені в рамках Закону та передбачені п.1.3.8. Умов страхування до договору, а тому зупинив остаточний розгляд справи до закінчення розслідування та судового розгляду або невинуватості Страхувальника (Застрахованої особи) або Вигодонабувача (спадкоємця) та відклав прийняття остаточного рішення страховою компанією по випадку 06.12.2020 року, про що складено Страховий акт від 23.07.2021 № 2215В1В7000007. Тому саме в цій частині позовних вимог було відмовлено рішенням суду.

Обґрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог, про відкладення здійснення страхової виплати, та зупинення остаточного розгляду справи до закінчення розслідування та судового розгляду або невинуватості Страхувальника (Застрахованої особи) або Вигодонабувача (спадкоємця), представник відповідача посилався на п. 1.3.8. Умов страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків.

Проте, судом встановлено, що кримінальне провадження №0000873 від 07.12.2020 року (а.с.116), відкрите за фактом смерті обох батьків позивача було закрите однією постановою слідчого Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Страшко О.В. від 09.12.2020 року (копія постанови органу досудового розслідування - а.с.15).

Тобто, на день складення Страхового акту від 23.07.2021 року № 2215В1В7000007 (Страхувальник ОСОБА_3 а.с. 105), кримінальне провадження вже було закрито (09.12.2020 року - а.с. 15) .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до пп. 1.3.2 п.1.3. розділу 3 Умов страхування до Договору страхування та абзацу 4 ст. 25 Закону України «Про страхування», у разі необхідності страховики можуть робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Проте, з матеріалів справи судом не вбачається, що відповідач під час розгляду заяв позивача про виплату страхового відшкодування, а також під час перебування справи на розгляді в суді, із запитами про відомості, пов`язані із страховим випадком, звертався до правоохоронних органів з запитом про надання відповідної інформації.

Крім того, надані відповідачем Умови страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків не містять положення про обов`язковість надання таких доказів саме застрахованою особою, або її представником (спадкоємцем).

У Договорі страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) та Умовах страхування відсутні дані стосовно того, що в разі настання страхового випадку (смерті Застрахованої особи внаслідок нещасного випадку) до заяви про страхову виплату обов`язково повинно бути додано постанову органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження.

За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані особі Правила страхування, відсутності в Договорі страхування домовленості сторін, що в разі настання нещасного випадку обов`язковою умовою для отримання страхової виплати є надання постанови органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, надані відповідачем Умови страхування, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Застрахованим Договору страхування, оскільки названі документи достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Правила страхування в ТДВ «СК «КРЕДО», що розміщені на офіційному сайті відповідача могли піддаватись змінам самим Товариством в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто відповідач міг додати до відзиву Правила страхування в ТДВ «СК «КРЕДО» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для його позиції у справі.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Застрахованій особі Умови страхування в ТДВ «СК «КРЕДО», відсутність у Договорах страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) домовленості сторін про обов`язкове надання такої постанови про закриття кримінального провадження, надані відповідачем Умови страхування в ТДВ «СК «КРЕДО» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з померлими батьками позивача Договорами страхування, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд вказував, що з урахуванням приписів частини шостої статті 81 ЦПК України, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При цьому відповідно до положень ч. 2, ч. 3 ст. 25 Закону України «Про страхування», у разі необхідності страховик може робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку; а підприємства, установи та організації мають обов`язок надсилати відповіді страховикам та запити про відомості, пов`язані із страховим випадком.

Разом з тим, у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком.

Тобто, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку або надання ним неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку можуть бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування лише у тому разі, якщо вони позбавили страховика можливості встановити, чи є ця подія страховим випадком.

У системному зв`язку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов`язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в ньому.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних норм суд першої інстанції правильно зробив висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов`язок виплатити страхове відшкодування.

Таку саму правову позицію щодо несвоєчасного повідомлення страховика про страховий випадок як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування висловив і Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 19 своєї Постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем вчасно було здійснено повідомлення Страховика про настання страхового випадку та надано всі необхідні документи, які були передбачені договорами страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018.

Проте, відповідачем в порушення дії чинного законодавства, виплата страхового відшкодування була здійснена не вчасно, після набрання рішення Шевченківського районного суду від 07.11.2022 у справі № 336/205/22 законної сили та звернення його до примусового виконання (а.с. 46-48).

Вказані обставини дали суду першої інстанції підстави прийти до вмотивованого висновку про те, що відповідачем були вчинені дії, які призвели до порушення прав позивача на вчасне отримання страхового відшкодування за вищевказаними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Предметом позову в цій справі є стягнення інфляційних втрат та 3% річних на нарахованих на суму грошових коштів за раніше винесеними судовими рішеннями на користь позивача, які були виконані відповідачем лише 12 квітня 2023 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошове зобов`язання - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

За змістом статті 11 ЦК України та статті 174 ГК України підставами для виникнення грошових зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Грошові зобов`язання можуть виникати із договорів та інших правочинів, внаслідок завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, у разі безпідставно набутого майна, а також у випадку трансформації зобов`язання в грошове шляхом присудження до виплати грошової компенсації за рішенням суду - частина 5 статті 11 ЦК України.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Вказані висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

В правовій системі України: законодавстві, судовій практиці та науковій доктрині, грошові зобов`язання виділяються в самостійну категорію і регулюються нормами права, які застосовуються до даного виду зобов`язань.

Оскільки зобов`язання Страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні витрати не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України.

За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України).

Згідно зі статтею 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

У розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Отже, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Наявність судових актів про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. В розумінні положень наведеної норми Позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

З наведеного слідує, що 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися виключно на суму основного боргу.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18), від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18).

Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, суд першої інстанції правильно встановив, що він не звільняється від обов`язку сплати 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки ці нарахування передбачені частиною другою статті 625 ЦК України та договором, та є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та інші судові витрати.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Кредо», у тому числі в оскаржуваній частині підлягають задоволенню у цій справі (розрахунок позивача у позові (а.с.4), якій відповідачем у цій належними, допустимими доказами не спростований).

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам ст.ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Доводи апеляційної скарги відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» є такими, що фактично дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в оскаржуваній частині, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Оскільки, позивачем у цій справі як вигодонабувачем (єдиним спадкоємцем після смерті застрахованих обох батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) за договорами страхування одночасно та вчасно були надані страховику (однаково як щодо ОСОБА_2 так і щодо ОСОБА_3 ) вже повторно 01.07.2021 року усі необхідні для виплати страхового відшкодування документи, та зокрема, постанова про закриття кримінального провадження від 09.12.2020 року стосовно одночасно двох осіб його батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що страховик сам, з метою своєчасних прийняття ним рішення про виплату та виплати страхового відшкодування позивачу мав витребувати, у тому числі у третіх осіб (робити запити до правоохоронних чи інших органів про відомості, пов`язані із страховим випадком, відповідно до положень ч. 2 ст. 25 Закону України «Про страхування») документи, які вважав необхідними, але цього страховик не зробив, у тому числі своєчасно, на свій розсуд.

Оскільки, Закон України «Про страхування» пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме із настанням страхового випадку, а не з наданням певних доказів страхувальником на підтвердження чи спростування обставин події страхового випадку. Всі сумніви щодо того, чи є подія страховим випадком, страховик має можливість підтвердити або ж спростувати, однак ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» не вчинило таких дій, формально відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 року в іншій справі ЄУН № 336/205/22 в частині відмови у стягненні страхового відшкодування з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 за договором страхування №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 року між ТДВ «СК «КРЕДО» та ОСОБА_3 не має преюдиційного значення в межах розгляду цієї справи ЄУН № 336/6615/23.

Оскільки, з урахуванням вище встановлених судом обставин у цій справі суд першої інстанції правильно виснував про те, що позивачем одночасно і вчасно було здійснено повідомлення Страховика про настання страхового випадку та надано всі необхідні документи, які були передбачені обома договорами страхування (аналогічними) №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 ( ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 ( ОСОБА_3 ) відносно обох батьків одночасно внаслідок одного нещасного випадку в один той самий день - 06.12.2020 року (трагічно загинули внаслідок отруєння чадним газом у зв`язку з несправністю паливного котла, постанова про закриття кримінального провадження від 09.12.2020 року - а.с. 15), з чим погоджується й апеляційний суд.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в оскаржуваній частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ТДВ «СК «КРЕДО», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в оскаржуваній частині відсутні.

Відповідач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі в оскаржуваній частині.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 31.05.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А.Трофимова Д.А.