Дата документу 22.05.2024 Справа № 333/5920/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/5920/23 Головуючий у 1 інстанції Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/1078/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофммової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» провизнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

19 липня 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», в якій просить суд: скасувати наказ № 323/ОС від 09.12.2021 року «Про особовому складу», як незаконний. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток 23 540 грн, за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року 28.02.2022 року.

Позов обгурнтовувала тим, що позивач ОСОБА_1 , починаючи з 2002 року працює на підприємстві відповідача на посаді провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) структурного підрозділу "Запорізьке моторвагонне депо" регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" (далі-Відповідач). Наприкінці листопада 2021 року позивача на підпис було надано папірець під назвою Лист-ознайомлення. Додатком до чого є цей папірець та чи має він юридичну силу, їй нічого не повідомлялось. В даному документі було наведено посилання на постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. N? 1236 та від 04.03.2015 р. N? 83, а також накази Міністерства охорони здоров?я від 04.10.2021 N? 2153 та від 01.11.2021 N? 2393. Також було наведено посилання на сторінку в інтернеті щодо списку пунктів щеплень та центрів масової інформації. Крім цього, в листі-ознайомленні було зазначено про необхідність отримання позивачем обов?язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також зазначено, що її відмова або ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року.

Позивачем на адресу керівництва Запорізького моторвагонного депо було направлено обґрунтоване заперечення (від 30.11.21 № 2845) на отриманний лист-ознайомлення та Заява (від 30.11.21 № 2844) про те, що позивачем прийнято рішення тимчасово утримуватись (вона не відмовлялась та не ухилялась) від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до опублікування в офіційних джерелах результатів, які містять в сукупності науково-обгрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для профілактики коронавірусної хвороби та не несуть загрози життю та здоров?ю вакцинованих.

Крім того, в даній заяві позивачем було запропоновано забезпечити їй безкоштовне проходження ПЛР-тестування кожні 72 години або в разі відсутності відповідного фінансування на підприємстві по відшкодуванню ПЛР-тестування, позивач просила перевести її на дистанційний режим роботи чи оплатити їй час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, згідно з ч.1 ст. 113 КЗпП України та Колективного договору, про що видати відповідний наказ (розпорядження).

Але Відповідачем (уповноваженим ним органом) були проігноровані її вищезгадані Заяви та заперечення. Наслідком таких дій/ бездіяльності Відповідача стало те, що до відома позивача було доведено наказ від 09 грудня 2021 N? 323/ОС «По особовому складу» про відсторонення ОСОБА_1 з 09 грудня 021 року від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення.

Для визнання незаконним спірного наказу, і стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогулу, позивач зверталась до комісії по трудовим спорах структурного підрозділу Запорізьке моторвагонне депо, де вимоги позивача були задоволено. 06 травня 2023 року засобами поштового зв?язку позивач отримала і ознайомилася із заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі N?336/282/22 за позовом АТ "Українська залізниця" про скасування рішення комісії КТС від 24.12.2021 р. Рішенням суду вимоги Укрзалізниці задоволено. Суд мотивує своє рішення тим, що рішення комісії КТС "...прийнято з порушенням процедури розгляду відповідних заяв та воно не відповідає вимогам чинного трудового законодавства. Під час розгляду вказаної справи, судом не вирішувалось питання законності відсторонення від роботи ОСОБА_1 ".

Вважає спірний наказ таким, що грубо порушує її конституційні та трудові права, а також суперечить чинному законодавству України. B супереч вимог чинного законодавства та Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах та установах і організаціях затверджених наказом від 18.06.2015 N? 1000/5 працівник відділу кадрів ОСОБА_2 вимагала від неї ознайомлюватись зі спірним наказом, який не підписано керівником або уповноваженим роботодавцем органом, та не містить відомостей щодо її відмови здійснити щеплення. Спірний наказ нею був підписаний і зазначено той факт, що відсутня печать та підпис головного інженера ОСОБА_3 , а також вказала свою не згоду через порушення конституційних та трудових прав.

Зазначала, що спірний наказ суперечить ЗУ «Про захист від інфекційних хвороб», оскільки щеплення від COVID-19 не включено до календаря щеплень, ні як обов`язкове, ні як обов`язкове профілактичне щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показниками. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено її права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод.

Крім того, спірний наказ суперечить Постанові КМУ від 09.12.2020 р. N? 1236, оскільки вакцинація передбачена лише на час дії карантину, який згідно Постанови КМУ від 09.12.2020 р N? 1236 встановлено до 31.12.2021 р., а в наказі зазначено, що

відсторонення буде тривати до моменту здійснення позивача щеплення проти COVID-19 або отримання медичного висновку про наявність у неї протипоказань до вказаного щеплення. Таким чином, постановча частина спірного наказу не відповідає Постанові КМУ від 09.12.2020 року № 1236 і носить примусовий та дискримінаційний характер.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ від 09 грудня 2021 року №323/ОС «Пор особовому складу» про відсторонення від роботи Позивача.

Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано порядок відмови від здійснення обов`язкового щеплення, при відстороненні роботодавцем не дотримано порядку видачі наказу про відсторонення, а також не врахована правова позиція викладена в Постанові ВП ВС від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21.

08 травня 2024 року від АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, якому просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача під час відсторонення позивача від роботи, з чим погоджується колегія суддів.

Встановлено, що позивачка працює на провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) структурного підрозділу "Запорізьке моторвагонне депо" регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" з 12 червня 2002 року до відсторонення від посади.

Наказом АТ «Укрзалізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо» № 323/ос від 09 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID 19 або висновку лікаря щодо наявності противопоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID 19.

Про необхідність здійснення щеплення від COVID 19 та про можливе відсторонення від роботи у випадку відсутності даного щеплення позивач була повідомлена 09 грудня 2021 року, що підтверджується її особистим підписом та зазначеними запереченнями.

Судом першої інстанції вірно визначено та застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю . Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У Рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Частиною першою статті 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства про охорону здоров`я України» (далі Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ (далі Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків.

За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (частина друга статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частина шоста статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та

органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405,від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу до 30 квітня 2023 року). Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 20212022 роках». Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Критерії оцінки пропорційності втручання у право на приватне життя Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зокрема, підлягають врахуванню такі обставини: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форма організації праці (дистанційна/ надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Позивачка працює на підприємстві відповідача провідником пасажирського вагона, у зв`язку з чим безумовно має багато соціальних контактів на робочому місці та потенційно може нести загрозу зараження оточуючих COVID-19.

ОСОБА_1 не заперечується того факту, що роботодавець повідомив її про необхідність щеплення від COVID-19. Водночас позивачка не погодилася на щеплення від COVID-19 та 30 листопада 2021 року направила роботодавцю заперечення на розпорядження (повідомлення) від 25 листопада 2021 року № НЗК-7-7/145.

При цьому документів щодо протипоказань проведення обов`язкових профілактичних щеплень позивач роботодавцю не надала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи характер виконуваних обов`язків провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів, які ймовірно пов`язані з потенційно безпосередніми численними контакти як з працівниками депо так й з пасажирами вагонів електропоїзда, так як Позивач відповідно до Місцевої інструкції провідника пасажирських вагонів ( у поїздах приміського сполучення) затвердженої наказом N?456 від 16.01.2021 року (є діюча на т.ч.) здійснює обслуговування під час посадки пасажирів, на шляху прямування, контактує у пункті обороту та після прибуття поїзда на станцію основного депо з працівниками депо. Позивач підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення ухилилась від проходження вакцинації, відповідних документів щодо протипоказань від такого щеплення роботодавцю не надала, у зв`язку із чим відповідач (роботодавець) обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив її від роботи з 09 грудня 2021 року до усунення причин, що спричинили відсторонення.

Враховуючи зміст норм законодавства, а також характер виконуваної позивачкою роботи, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства та пасажирами поїздів, що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, колегія суддів дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

Окрім цього, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитись від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників (членів суспільства), які провели щеплення з метою загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантується статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Колегія судів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що за встановлених у справі обставин роботодавець правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Оскільки заявлені позивачем підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, тому відсутні і правові підстави для задоволення похідних вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 березня 2023 року у справі № 697/2349/21 (провадження № 61-6083св22), від 01 березня 2023 року у справі № 751/8696/21 (провадження № 61-7240св22), від 15 березня 2023 року у справі № 697/2359/21 (провадження № 61-5525св22), від 29 березня 2023 року у справі № 682/2645/21 (провадження № 61-4736св22), від 12 квітня 2023 року у справі № 621/4155/21 (провадження № 61-1505св23), від 12 квітня 2023 року у справі № 206/26/22 (провадження № 61-8378св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 203/268/22 (провадження № 61-1662св23), від 09 серпня 2023 року у

справі № 203/965/22 (провадження № 61-6389св23), 15 серпня 2023 року у справі № 203/216/22 (провадження № 61-5752св23), від 06 вересня 2023 року у справі № 317/4188/21 (провадження № 61-6560св23), 13 вересня 2023 року у справі № 133/51/22 (провадження № 61-9650св23).

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Твердження апеляційної скарги про те, що наказ про відсторонення позивача від роботи виданий з порядку затвердженого Статутом АТ «Українська залізниця», не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи колегією суддів та не були обґрунтовані апелянтом в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В розумінні процесуального закону апелянтом не надано жодних доказів, які підтверджують доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги є тотожними з вимогами викладеними в позовній заяві, які були спростовані судом першої інстанції під час розгляду справи та викладені в оскаржуваному рішенні та є такими, що зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: