ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 712/11457/19
Провадження № 22-ц/821/1126/24
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Ярошенка Б. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 травня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України, боржник ОСОБА_2 , у складі: головуючого судді Стеценко О. С., повний текст ухвали складено 14 травня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із даною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначала, що 16 липня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси, здійснюючи правосуддя на принципах верховенства права, завершив розгляд цивільної справи № 712/11457/19 по суті та ухвалив рішення, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року.

Порядок виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року полягає у зобов`язанні (тобто у примусовому виконанні обов`язку) ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Боржник (Відповідач у справі) ОСОБА_2 , як той із батьків, з ким проживає малолітня дитина, самостійно (добровільно) виконувати судове рішення не бажає, державний виконавець не спрямовує своїх дій та не приймає рішень, необхідних для реального виконання судового рішення у примусовому порядку.

Зазначає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року жодного разу не виконувалося самостійно боржником після набрання цим рішенням законної сили, як жодного разу не виконувалося примусово державним виконавцем.

Спосіб виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року полягає у виконанні обов`язку ОСОБА_2 у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 , з малолітнім ОСОБА_3 ».

Відповідно до змісту резолютивної частини рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року указане рішення виконується не одноразово, а періодично, відповідно до графіків зустрічей між стягувачем та малолітнім сином. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року не виконувалося жодного разу періодично до графіку у примусовому порядку державними виконавцями після відкриття виконавчого провадження та продовжує не реалізовуватися з причини саме бездіяльності державного виконавця станом на день подання цієї скарги.

Державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорна Світлана Андріївна протягом тривалого періоду у часі жодного разу не вживала співмірних заходів примусового виконання та не здійснювала виконавчі дії у повному обсязі, не намагалась у межах своєї компетенції встановити факт перебування малолітньої дитини під психологічним впливом батька.

Державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорна Світлана Андріївна, яка веде виконавче провадження №68129406, всупереч положенням ч. 1 ст. 13, ст. 63 ЗУ №1404-VIII, постійно порушує процесуальний порядок примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі № 712/11457/19.

Так, з 09:00 год. 03 лютого 2024 року до 19:00 год. 04 лютого 2024 року був періодом у часі, коли державний виконавець має забезпечити примусове виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі №712/11457/19, шляхом застосування саме співмірних заходів примусового виконання обсягу вимог за рішенням.

Під час проведення виконавчих дій повинні бути залучені: 1) представник Служби у справах дітей Черкаської міської ради; 2) спеціаліст у галузі дитячої психології.

Проте, державний виконавець не організувала 03 лютого 2024 року примусове виконання рішення, не залучила службу у справах дітей, не залучила спеціаліста у галузі дитячої психології. Усупереч п. 7 ч. 1 ст. 4 ЗУ №1403-VIII не забезпечила фіксування технічними засобами чергового епізоду виконання рішення.

31 січня 2024 року державний виконавець Чорна С. А. прийняла рішення, шляхом надання Вимоги № 8933, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження № 68129406 на їх електронні адреси.

Цією вимогою, складання якої не передбачено законом, державний виконавець вимагала від сторін наступне: «Цією вимогою зобов`язую боржника ОСОБА_2 виконати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 року у справі № 712/11457/19, а саме усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 » на перші вихідні місяця (03.02.2024 з 9:00 год. по 19:00 год. 04.02.2024) без присутності батька та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Зобов`язую сторони виконавчого провадження № 68129406 надати письмові пояснення щодо виконання рішення, яке мало відбутися 03.02.2024 з 9:00 год. по 19:00 год. 04.02.2024 на адресу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до 08.02.2024 включно».

Однак, вимога державного виконавця Чорної С. А. від 31 січня 2024 року була складена не в порядку, що визначений законом, а тому не є обов`язковою. На цій стадії примусового виконання рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною не передбачено складання державним виконавцем типових вимог про спонукання боржника виконати судове рішення

Вважає, що вимога виконавця не є співмірним заходом примусового виконання судового рішення, так як не може усунути перешкоди стягувачу спілкуватися із малолітнім сином та лише підтверджує факт самоусунення державного виконавця від виконання своїх посадових обов`язків та продовження вчинення бездіяльності.

Саме завдяки протиправній та незаконній бездіяльності державного виконавця на перші вихідні лютого місяця 2024 року (03.02.2024 з 09:00 год. до 19:00 год. 04.02.2024) рішення суду не було виконано.

Отже в результаті невиконання судового рішення Заявник в черговий раз була позбавлена можливості спілкуватися із малолітнім сином, брати участь у його вихованні, що вказує на факт порушення статей 6 та 8 Конвенції.

Заявник також вважає, що національні органи влади в особі Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не вживають достатніх заходів для виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 у справі № 712/11457/19.

Заявник неодноразово зверталася до Міністерства юстиції України, як до органу, який очолює систему примусового виконання рішень з метою забезпечення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року.

Міністерство юстиції України надало ОСОБА_1 на її звернення від 22.12.2023, 15.01.2024 некомпетентні та необґрунтовані відповіді, які за своєю суттю мають ознаки не досить вдалої «відписки» за № 21824/Ч-43479/20.3.2 від 09.02.2024.

Зауважує, що Міністерство юстиції України у документі за № 21824/Ч-43479/20.3.2 від 09.02.2024 поширило недостовірну інформацію в частині категорії виконавчого документа, виданого на виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року.

Просить суд:

1) забезпечити належний судовий контроль за виконанням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 № 712/11457/19;

2) застосувати при розгляді скарги Конвенцію про захист людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України;

3) застосувати при розгляді скарги практику Європейського суду з прав людини як джерело права, зокрема рішення у справі «К. і Т. проти Франції» від 27 квітня 2000 року за заявою 25704/94, «Вишняков проти України» від 24 жовтня 2018 року за заявою 25612/12, «Швець проти України» від 23 липня 2019 року за заявою 22208/17, «Вихованок проти України» від 07 жовтня 2019 року за заявою 12962/19, «Бондар проти України» від 17 грудня 2018 року за заявою № 7097/18, «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року за заявами 41596/19, 42767/19;

4) визнати незаконною вимогу (рішення) державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної С. А. від 31 січня 2024 року № 8933, адресовану сторонам виконавчого провадження № 68129406 боржнику ОСОБА_2 , та стягувачу ОСОБА_1 ;

5) визнати факт бездіяльності державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної С. А., що полягала у недотриманні процесуального порядку примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року 03.02.2024 з 09:00 год. до 19:00 год. 04.02.2024;

6) визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної С. А., яка полягає у не вжитті державним виконавцем 03.02.2024 о 09-00 год. до 19-00 год. 04.02.2024, співмірних заходів примусового виконання рішення та заходів забезпечення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року;

7) визнати неправомірною бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко С. А., яка полягає у відсутності належної організації сукупності (комплексу) та здійсненні виконавчих дій 03.02.2024 о 09:00 год. до 19:00 год. 04.02.2024, спрямованих на забезпечення фактичного виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року;

8) визнати неправомірною бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко Альони Миколаївни, яка полягає у не вжитті нею, як керівником органу ДВС, контролю за законністю примусового виконанням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, з 03.02.2024 о 09-00 год. до 19-00 год. 04.02.2024;

9) визнати неправомірною бездіяльність начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області, як структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Марії Володимирівни, що полягає в неналежній організації через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), та фактичному не забезпеченні примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, у спосіб, встановлений резолютивною частиною виконавчого документа, з 03.02.2024 о 09:00 год. до 19:00 год. 04.02.2024, та за порядком, визначеним ст. ст. 2, 10, 18, 20, 63, ч. 7 ст. 64-1, ст. 75 ЗУ № 1404-VIII «Про виконавче провадження»;

10) визнати незаконним посилання Міністерства юстиції України в документі №21824/Ч-43479/20.3.2 «Щодо розгляду звернення» від 09.02.2024 про застосування до правовідносин з примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі № 712/11457/19 положень ч. 1-6 ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження»;

11) визнати неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині не надання державним виконавцям необхідних роз`яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зокрема рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року;

12) визнати неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині незабезпечення ефективного контролю за роботою структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 травня 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 13.02.2024.

Ухвала мотивована тим, що для організації проведення виконавчих дій державним виконавцем були вжиті заходи для залучення представника служби у справах дітей та спеціаліста в галузі дитячої психології шляхом неодноразових звернень державного виконавця до установ, організацій з метою отримання інформації про наявність спеціаліста в галузі дитячої психології для залучення при проведенні виконавчих дій, також упродовж виконавчого провадження до боржника виконавцем застосовувались передбачені законом заходи для примусового виконання рішення у вигляді штрафу та надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Під час виконавчих дій не зафіксовано перешкод з боку боржника малолітньому сину спілкуватись зі стягувачкою, однак від тривалого спілкування з матір`ю дитина відмовлялась.

Тому суд дійшов висновку, що державним виконавцем вживались співмірні та доречні заходи примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, порушень положень законодавства та прав сторін виконавчого провадження в діях державного виконавця не встановлено.

Суд також визнав необґрунтованими доводи скарги про бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України у спірних правовідносинах.

Крім того, суд зауважив, що рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року не передбачено безумовної передачі дитини від батька до матері у встановлені вказаним рішенням години, натомість передбачено спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з урахування обставин, які можуть виникнути.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 травня 2024 року, ухвалити нове рішення про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 від 13 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вона не погоджується із ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 травня 2024 року та вважає, що суд першої інстанції при постановленні цієї ухвали не керувався принципами верховенства права та диспозитивності, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції складається та містить великий обсяг тексту, у значній частині скопійований із інших судових рішень.

При розгляді скарги суд першої інстанції не застосовує ні Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, ні практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Вказує, що за філософією судового рішення від 09 травня 2024 року, спілкування дитини та того з батьків, який проживає окремо від дитини є не в інтересах дитини, що намагання ОСОБА_1 щодо реального виконання судового рішення, може завдати шкоди здоров`ю дитини, натомість фактор втручання батька у відносини між матір`ю та дитиною, суд взагалі пропустив.

Малолітня дитина, в інтересах якої начебто діяв суд першої інстанції, навіть не була допитана в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, постановивши ухвалу за результатами розгляду її скарги, фактично втрутився безпідставно у сімейні права ОСОБА_1 , її малолітнього сина та поставив під загрозу збереження зв`язків малолітньої дитини із сім`єю матері, без належного обґрунтування того, що така сім`я є особливо непридатною чи неблагополучною та унеможливив подальше спілкування між рідними людьми.

Вважає, що суд першої інстанції не забезпечує у порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, ні правовий результат, ні вжиття адекватних та співмірних заходів.

Також вважає, що здійснення підготовчих заходів для організації виконавчих дій не означає, що державний виконавець залучив у встановленому законом порядку орган опіки та піклування та призначив у встановленому законом порядку спеціаліста у галузі дитячої психології на перші вихідні лютого 2024 року.

Суд досліджуючи обставини, що не стосуються вимог скарги, та надаючи їм оцінку, порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі предмету скарги.

Також зазначала, що вона наполягала, що належним виконанням вказаного рішення для захисту її прав є передача їй боржником дитини у спосіб, встановлений судовим рішенням, який за своєю суттю є тривалим.

10 червня 2024 року від Першого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУМЮ м. Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просив суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, її доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою.

Зауважує, що всі вимоги щодо оформлення було дотримано державним виконавцем під час складання вимоги від 31 січня 2024 року № 8933.

До того ж ОСОБА_1 не навела жодного конкретного наслідку, який би був безпосередньо і причинно-наслідково пов`язаний зі складанням зазначеної вимоги державного виконавця.

Наголошує, що державним виконавцем вживались співмірні та доречні заходи примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2024 року.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.

Так, положеннями ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Частинами 1 та 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 4 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 цього ж Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених ч. 10 ст. 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому ст. 63 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до пунктів 59 розділу ІХ Інструкції № 512/5, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження».

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

В постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц (провадження № 61-10297св22) зазначено, що застосування правил ч. 2 ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, не суперечитиме правилами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. У таких висновках Верховний Суд враховує, що у п. 1 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» також передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені цим Законом, у тому числі виконавець має дотримуватись вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» про забезпечення побачень стягувача з дитиною у час та місці, визначеному рішенням суду. Отже, у цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції.

Як встановлено судом з матеріалів справи та судових рішень, винесених за результатом розгляду інших скарг ОСОБА_1 , 07 вересня 2018 року рішенням служби у справах дітей ЧМР № 573 встановлено матері, ОСОБА_1 спосіб участі у виконанні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 : перші та треті вихідні місяця з 09-00 суботи до 19-00 неділі; святкові дні та день народження дитини з 13-00 до 18-00; без присутності батька дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі № 712/11457/19 зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 ».

Вказане рішення, станом на час розгляду даної скарги, перебувало на виконанні Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до акту від 03.01.2024 державний виконавець здійснила телефонний дзвінок до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» з метою отримання інформації про наявність спеціаліста в галузі дитячої психології для залучення при проведенні виконавчих дій, на що отримала відповідь про відсутність такого спеціаліста.

Згідно з актом від 03.01.2024 державний виконавець здійснила телефонний дзвінок до Черкаського міського центру соціальних служб з метою отримання інформації про наявність спеціалістів в галузі дитячої психології для залучення при проведенні виконавчих дій, на що отримала відповідь про відсутність такого спеціаліста.

16.01.2024 державним виконавцем прийнято вимогу № 2826 про надання інформації для залучення спеціаліста в галузі дитячої психології.

31.01.2024 державним виконавцем надано вимогу № 8933, відповідно до якої від боржника ОСОБА_2 вимагалося виконати рішення Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07.09.2018, 03.02.2024 з 09-00 год. по 19-00 год. 04.02.2024. Від сторін виконавчого провадження № 68129406 вимагалося про результат виконання рішення суду від 16.07.2021 у справі № 712/11457/19 надати письмові пояснення на адресу Першого ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 1 а.с. 23-24).

Відповідно до пояснення боржника ОСОБА_2 за 03.02.2024, поданого 08.02.2024, він відчинив двері ОСОБА_1 та покликав сина. Влад підійшов і спілкувався з матір`ю, після чого вона пішла.

Проаналізувавши встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що під час виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у період описаний в скарзі ОСОБА_1 03.02.2024 з 09:00 год. до 19:00 год. 04.02.2024, державним виконавцем, з метою забезпечення виконання вказаного рішення, було вчинено ряд виконавчих дій, які визначені законом, зокрема, здійснені заходи щодо залучення представника служби у справах дітей, пошуку спеціаліста в галузі психології, скеровано вимогу боржнику щодо виконання рішення суду у визначений у вимозі період.

Будь-яких заперечень щодо пояснень ОСОБА_2 чи власних пояснень щодо подій 03.02.2024 скаржницею ОСОБА_1 органам ДВС чи суду надано не було.

В матеріалах справи відсутні докази того, що 03.02.2024 виконання рішення не відбулося, оскільки боржник чинив перешкоди в побаченні з дитиною, чи про наявність обставин, що перешкоджали проведенню виконавчих дій у визначений у скарзі період.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державним виконавцем вживались співмірні заходи примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 хоч і зазначає про не дослідження судом факту втручання батька у відносини між матір`ю та дитиною, проте ні в скарзі, ні в апеляційній скарзі не описує в чому саме це проявляється, не надає відповідних доказів вказаних обставин.

Також ОСОБА_1 не зазначає та не доводить, як саме суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, втрутився у сімейні права ОСОБА_1 та її малолітнього сина.

Крім того, доводи ОСОБА_1 , що суд поставив під загрозу збереження зав`язків малолітньої дитини із сім`єю матері, без належного обґрунтування того, що така сім`я є особливо непридатною чи неблагополучною та унеможливив подальше спілкування між рідними людьми не заслуговують на увагу, адже предметом розгляду даної скарги є, зокрема, перевірка діяльності органу примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року щодо усунення перешкод ОСОБА_1 в спілкуванні із малолітнім сином у визначений у скарзі період, при цьому дослідження сім`ї скаржника ОСОБА_1 , її характеристики не стали підставою для відмови у скарзі.

Щодо законності надісланої боржнику та стягувачеві вимоги слід зазначити, що ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік дій, які зобов`язаний вживати державний виконавець під час виконання судового рішення про участь одного з батьків у вихованні дитини, також суд на підставі наданих учасниками судового розгляду доказів константував які з передбачених законом заходів для примусового виконання рішення вживав державний виконавець.

Водночас колегія суддів враховує те, що обраний скаржником спосіб захисту повинен бути ефективним, в тому числі доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.

Визнання незаконною вимоги державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ), Чорної С. А. від 31.01.2024 № 8933, адресованої сторонам виконавчого провадження № 68129106 боржнику ОСОБА_2 та стягувачу ОСОБА_1 не може відповідати зазначеним критеріям, оскільки не перешкоджає стороні виконавчого провадження реалізувати свої права на виконання судового рішення у спосіб визначений законом.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів заявниці щодо невідповідності вимоги державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної С. А. від 31 січня 2024 року № 8933 положенням ЗУ «Про виконавче провадження».

Слід зазначити, що начальник відділу державної виконавчої служби в свою чергу здійснював контроль за реалізацією повноважень посадових осіб, зокрема, що стосуються скаржника, та проводив перевірку законності виконавчого провадження № 68129406.

Крім того, доводи ОСОБА_1 щодо надання неналежної відповіді на її запит Міністерством юстиції України, відсутність з його буку ефективного контролю над роботою відповідного структурного підрозділу органу примусового виконання рішень, не надання необхідних роз`яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Зокрема, на звернення заявниці ОСОБА_1 щодо порушення її прав, як стягувача, було надано мотивовану відповідь, в якій детально проаналізовано хід виконання виконавчого провадження та вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення (т.1 а.с. 25-27).

Слід також зазначити, що ОСОБА_1 не було оскаржено у визначеному законом порядку дії Міністерства юстиції України щодо не надання, не належне надання чи невчасне надання відповіді на її звернення.

Захист прав дитини гарантовано ст. ст. 3, 12, 16 Конвенції ООН Про права дитини 1989 року.

Отже, будь-який сімейний спір стосовно дитини дійсно має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зав`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.

Хоча перевага завжди надається добровільному виконанню, незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити в певних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів (рішення у справі «Вишняков проти України» п. 43, з подальшими посиланнями).

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії посадових осіб Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України у визначений скаржницею період, відповідали вимогам закону, а відповідно відсутнє порушення її прав визначених Конвенцією про захист прав і основоположних свобод 1950 року у відповідний період.

Розглядаючи дану справу процесуальних порушень, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанцій норм ЗУ «Про виконавче провадження» та процесуального законодавства, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не відповідає чи суперечить Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року чи практиці Європейського суду з прав людини як джерело права, зокрема зазначеним скаржником рішенням.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков