Дата документу 29.05.2024 Справа № 334/7224/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7224/21 Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1128/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою.

Позов обґрунтований тим, що позивачці та відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 :

ОСОБА_1 - 3/4 частини квартири;

ОСОБА_2 23/100 частини квартири;

ОСОБА_3 - 1/100 частина квартири;

ОСОБА_4 - 1/100 частина квартири.

Між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартиру, в звязку із чим є необхідність встановлення його в судовому порядку.

При цьому слід врахувати, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співмешканкою ОСОБА_3 , тобто вказаних осіб поєднують родинні та сімейні відносини.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,91 та житловою площею 41,9 м2 складається з трьох жилих кімнат, які позначені в технічному паспорті на квартиру, складеному 24.02.2011 р. ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, наступним чином:

жила кімната № НОМЕР_1 площею 14,5 м2; жила кімната № НОМЕР_2 площею 17 м2, жила кімната № НОМЕР_3 площею 10,4 м2, а також складається із службових та підсобних приміщень: кухні площею 9,3 м2, ванної кімнати площею 2,1 м2, вбиральні площею 0,9 м2, коридору площею 8,7 м2, комори площею 0,3 м2, балкону площею 1,71 м2.

Позивач просила встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином:

виділити ОСОБА_1 у користування на належні частини квартири жилу кімнату № НОМЕР_2 площею 17 м2, жилу кімнату №8 площею 10,4 м2;

виділити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спільне користування на належну їм частину квартири житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 14,5 м2;

інші приміщення залишити в спільному користуванні співвласників квартири.

Відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні майном.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони не можуть досягнути домовленості щодо порядку користування спільною квартирою.

Після набуття права власності на частини квартири відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 без згоди інших співвласників встановила двері та замки до двох ізольованих кімнат, проте ключі нікому не надала.

У такій спосіб створені перешкоди співвласникам щодо користування майном.

Просить встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 жилу кімнату 8 площею 10,4 м2; виділивши у користування ОСОБА_1 жилу кімнату № 7 площею 17 м2; виділивши у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спільне користування жилу кімнату № 6 площею 14,00 м2, інші приміщення залишити в спільному користуванні співвласників квартири; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні власністю, а саме: надати позивачці за зустрічним позовом примірник ключів від замку у дверях до кімнати № НОМЕР_2 , не передавати іншим особам ключів від квартири та не надавати стороннім особам доступ до квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити та встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином:

виділити ОСОБА_1 у користування на належні частини квартири жилу кімнату № НОМЕР_2 площею 17 м2, жилу кімнату №8 площею 10,4 м2;

виділити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спільне користування на належну їм частину квартири житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 14,5 м2;

інші приміщення залишити в спільному користуванні співвласників квартири.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано норми Житлового кодексу України, оскільки зазначений кодекс регулює правові відносини, що стосуються надання приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду; окрім цього, в апеляційній скарзі зазначається, що експерт, що здійснював проведення будівельно-технічної експертизи, вийшов за рамки наданих йому законодавством повноважень, зазначаючи про порушення прав відповідачів при встановленні пропонованого позивачкою порядку користування квартирою.

21 травня 2024 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

28 травня 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

28 травня 2024 року від представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачкою порядок користування спірною квартирою призведе до погіршення стану інших співвласників, які не згодні з таким порядком, оскільки у користуванні трьох співвласників залишиться одна кімната площею 14,5 кв.м, що не відповідає вимогам ст. 47 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено, що, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 належить квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 належить 23/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; ОСОБА_3 - 1/100 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування; ОСОБА_4 - 1/100 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

Відповідно до висновку експерту №1018-22 від 26.04.2023 року виділити в користування (визначити) порядок користування ОСОБА_1 в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житлові кімнати № НОМЕР_2 площею 17,0 м2 та №8 площею 10,4 м2, загальною площею 27,4 м2, а також частку інших допоміжних приміщень квартири на належні їй на праві особистої приватної власності частини квартири, відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва та діючих методичних рекомендацій не надається за можливе.

Судом першої інстанції вірно визначено норми матеріальноо права, що підлягають застосуванню під час врегулювання спірних правовідносин.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Позиція, викладена в оскаржуваному рішенні повністю узгоджується з усталеною судовою практикою.

Щодо тверджень апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції норми Житлового кодексу України, оскільки зазначений кодекс регулює правові відносини, що стосуються надання приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, колегія суддів зазначає наступне.

Правовий висновок щодо необхідності застосування норм статей 47,48 Житлового Кодексу викладений Постанові Верховного Суді від 18.10.2018 року у справі №756/9713/16-ц.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Таким чином, є необґрунтованими твердження апеляційної скарги щодо безпідставне застосування судом першої інстанції норми Житлового кодексу України.

Щодо тверджень апеляційної скарги про ігнорування судом першої інстанції частини 3 статті 358 ЦК України, слід зазначити наступне.

Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно Висновку будівельно-технічної експертизи №1018-22 від 26.04.2023 року розмір житлової площі, яка приходиться на частку кожного із співвласників, складає:

ОСОБА_1 31,425 кв.м;

ОСОБА_2 9,637 кв.м;

ОСОБА_3 0,419 кв.м;

ОСОБА_4 - 0,419 кв.м.

Таким чином, застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України та виділення власнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушить закріплену у ст. 47, 48 ЖК Української РСР норму жилої площі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Доводи апеляційної скарги, що експерт, який здійснював проведення будівельно-технічної експертизи, вийшов за рамки наданих йому законодавством повноважень, зазначаючи про порушення прав відповідачів при встановленні пропонованого позивачкою порядку користування квартирою, колегія судів не бере до уваги, оскільки судовий експерт надавав відповідь на питання, які були поставлені в резолютивній частині ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022 року.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до цитувань норм законодавства та незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В розумінні процесуального закону апелянтами не надано жодних доказів, які підтверджують твердження апеляційної скарги.

Доводів, що спростовують висновки викладені в оскаржуваному рішенні, апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v.

France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: