справа №176/2165/23
провадження №2/176/75/24
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2024 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої судді Павловської І.А.,

за участю секретаря Ніколенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовті Води, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у період з 02 травня 1998 року по 07 лютого 2005 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона вдруге зареєструвала шлюб та змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

22 квітня 2023 року позивачка втретє зареєструвала шлюб та змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Окрім того, вказує що ІНФОРМАЦІЯ_2 її батько ОСОБА_7 , за 10110,00 грн. продав належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка звертає увагу на те, що кошти отримані від продажу вказаного вище будинку, батько передав їй на придбання власного житла, оскільки такого не мала, хоч і перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем.

Зазначає, що 24 грудня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 006/055-Ж, зареєстрованого Жовтоводським представництвом товарної біржі «Дніпродзержинська», позивачка придбала двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 березня 2016 року у справі № 176/2872/14-ц, даний договір купівлі-продажу визнано дійсним. Окрім того, даним рішенням суду за позивачкою визнано право власності на вказану квартиру та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

Рішенням Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської областівід 27 квітня 2023 року № 1172-28/VIII «Про перейменування вулиць, провулків та майдану на території Жовтоводської міської територіальної громади, назви яких пов`язані з державою-агресором, АДРЕСА_3 перейменовано на вулицю Героїв Чорнобиля».

ОСОБА_1 вказує, що навесні 2023 року вона вирішила відчужити належну їй квартиру та з цього приводу звернулась до нотаріуса. Однак, з`ясувалось, що потрібна нотаріально посвідчена згода ОСОБА_2 на відчуження позивачкою квартири, оскільки на час оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 006/055-Ж від 24 грудня 1998 року, позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Позивачка зазначає, що факт придбання нею квартири за кошти, які вона отримала від свого батька, міг би особисто підтвердити відповідач, але з 2014 року по теперішній час він не виходить на зв`язок та місцезнаходження його невідоме.

Наразі, позивачка не може вільно розпоряджатися належною їй квартирою, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимушена звернутися із позовом до суду про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися.

При цьому представник позивачка адвокат Черниш Т.І. подала заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні ним правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_8 є ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с. 12).

02 травня 1998 року позивачка ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 9).

24 жовтня 2009 року позивачка вдруге уклала шлюб та змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с. 10).

22 квітня 2023 року вона втретє уклала шлюб змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Також судом встановлено, що у період перебування позивачки та ОСОБА_2 у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 006/055-Ж від 24 грудня 1998 року, зареєстрованого Жовтоводським представництвом товарної біржі «Дніпродзержинська», позивачкою за грошові кошти у розмірі 6860,00 грн. придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на вищезазначену квартиру (а.с.16-17).

Вказана квартира була придбана за кошти, отримані її батьком 02 жовтня 1998 року від продажу жилого будинку з надвірними будинками, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу ААН № 404252, зареєстровано в реєстрі за номером 405 (а.с. 13).

Вищезазначене також підтверджується показами свідка ОСОБА_10 , яка 13 березня 2024 року у судовому засідання, пояснила, що позивачка є дочкою її чоловіка. 02 травня 1998 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 . Так, її чоловік продав свою спадщину у м. Фастів. Тим часом, позивачка та ОСОБА_2 знайшли квартиру по АДРЕСА_2 . Батько позивачки ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 домовились з продавцем щодо придбання квартири. Після чого ОСОБА_7 передав продавцю грошові кошти в сумі 6860,00 грн. Зазначає, що на той момент позивачка мала прізвище ОСОБА_3 . Окрім того, звертає увагу на те, що відповідач ніяких грошей не давав, ніде не працював, меблі та побутову техніки купував її чоловік.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що є тіткою ОСОБА_2 . В дев`яностих роках позивачка та відповідач одружилися, та проживали у її матері по вул. Осипенка, в літній кухні. Батько позивачки ОСОБА_12 продав будинок у м. Фастів і купив дітям двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 . ОСОБА_11 зазначила, що її плимінник ОСОБА_2 ніде не працював, намагався займатися підприємницькою діяльністю, а потім поїхав та більше не повертався.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених вище доказів та показів свідка вбачається, що двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивачки, які вона отримала від свого батька внаслідок продажу ним спадщини - будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Керуючись ст.ст.2,3,10-12,13,81,82,141,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Інна ПАВЛОВСЬКА