Головуючий у І інстанції Машкевич К.В.
Провадження № 22-ц/824/7363/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 294 108,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України проведено позаплановий внутрішній аудит діяльності AT «ДПЗКУ» за період з 01.01.2018 року по 31.12.2019 року, за результатами якого складено Аудиторський звіт від 20.03.2020 року № 2501-3/4 та встановлено, що директору філії AT «ДПЗКУ» «Львівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_1 , поряд з встановленою доплатою за суміщення вакантної посади директора філії AT «ДПЗКУ» «Хлібна база № 89» без наказу керівника Товариства незаконно було нараховано оклад директора цієї філії з липня 2018 року у розмірі 294 108,59 грн., що свідчить про безпідставність отримання відповідачем вказаних вище коштів.

Відповідно до Статутів Товариства від 29.09.2017 року та від 29.08.2019 року, а також Колективного договору за суміщення посад передбачається доплата у розмірі до 100% тарифної ставки посадового окладу, яка визначається головою Правління шляхом прийняття наказу AT «ДПЗКУ».

Проте, відповідач, в порушення вказаних вище внутрішніх документів Товариства, без належної підстави, зокрема Наказу роботодавця, самостійно видав наказ філії «Хлібна база №89» № 2-К від 03.07.2018 року, а також наказ філії «Хлібна база №89» № 03-К від 08.07.2019 року та встановив собі заробітну плату на філії «Хлібна база №89» в розмірі 100% та 110% відповідно, всупереч тому, що згідно Наказів ПАТ «ДПЗКУ» від 02.07.2018 року №601-к та від 08.07.2019 року №487-к «Про суміщення посад» таких доплат відповідачу встановлено не було.

Таким чином, за період з липня 2018 по квітень 2020 року ОСОБА_1 безпідставно отримував повний розмір посадового окладу директора філії «Львівський комбінат хлібопродуктів» і повний розмір посадового окладу директора філії «Хлібна база № 89» і 10 % від посади директора філії «Хлібна база № 89» за суміщенням.

Крім того, табелі обліку робочого часу філії «Хлібна база № 89», де зазначається розмір заробітної плати, підписані самим же відповідачем, що свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 , як набувача грошових коштів Товариства, оскільки відповідач, усвідомлюючи протиправність своїх дій, видавав накази всупереч положенням Статуту та безпідставно отримував грошові кошти у розмірі 294 108,59 грн.

Позивач звертався до відповідача з листом-вимогою від 16.11.2020 року про повернення зайво отриманих коштів у розмірі 294 108,59 грн., проте така вимога відповідачем виконана не була, що і стало причиною звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача вищевказаних коштів, як безпідставно набутих.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь AT «Державна продовольчо-зернова корпорація України» грошові кошти у розмірі 294 108,59 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 4 411,65 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Богомазову І.О. подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що згідно із Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 02.07.2018 року №601-к «Про суміщення посад», ОСОБА_1 приступив, за його згодою, до виконання, поряд з його основною роботою, додаткової роботи за вакантною посадою директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» у порядку суміщення посад без звільнення його від основної роботи з 03.07.2018 року до заповнення вакантної посади. При цьому, у наказі від 02.07.2018 року№601-к відсутня така істотна умова праці, як оплата праці.

Згідно другого наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 08.07.2019 року №487-к «Про суміщення посад» ОСОБА_1 приступив, за його згодою, до виконання поряд з його основною роботою додаткової роботи за вакантною посадою директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» у порядку суміщення посад без звільнення його від основної роботи з 08.07.2019 року до заповнення вакантної посади; встановлено ОСОБА_1 доплату в розмірі 10% посадового окладу директора ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» з 08.07.2019 року до заповнення вакантної посади.

Апелянт у скарзі зазначає, що нарахування оплати праці працівникам філій ПАТ «ДПЗКУ» регламентується «Положенням про порядок підготовки, оформлення та здійснення безготівкових платежів з банківських рахунків філій ПАТ «ДПЗКУ», затвердженим наказом ПАТ «ДПЗКУ» №344 від 01.12.2012 року. Наведене положення регламентує порядок узгодження та оплати безготівкових платежів філій ПАТ «ДПЗКУ», та згідно п.11 даного положення визначено порядок узгодження безготівкових платежів філій (податки, збори, заробітна плата). Згідно підрозділу II розділу 5 вказаного Положення, передбачено порядок узгодження безготівкових платежів філій (податки, збори, заробітна плата) за певним алгоритмом,у якому до здійснення безготівкових операцій залучені працівники не лише філії, а і центрального офісу ПАТ «ДПЗКУ», що виключає факт самостійного розпорядження грошовими коштами директором філії, а навпаки доводить те, що усі виплати здійснювалися за умови погодження з відповідальними особами центрального офісу ПАТ «ДПЗКУ».

Тобто, відповідач не мав жодної можливості самостійно, без відома керівництва чи відповідальних осіб ПАТ «ДПЗКУ» нараховувати та виплачувати собі оплату за працю по суміщенню.

Відповідач у апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено той факт, що позивач жодним чином не довів того, що нарахування та виплата заробітної плати здійснювались з порушенням встановленого на підприємстві алгоритму, а відтак, без погодження з головою Правління ПАТ «ДПЗКУ».

Також, звертає увагу на те, що здійснення виплат по оплаті праці ОСОБА_1 за суміщення посад відбулося добровільно, і набувач коштів - ОСОБА_1 , є добросовісним набувачем. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум, яким в даному випадку є ПАТ «ДПЗКУ», як роботодавець.

Крім цього, апелянт посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції при обґрунтуванні своєї позиції щодо нарахування 100% оплати за виконання роботи по суміщенню згідно наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 02.07.2018 року №601-к посилається на положення Колективного договору, укладеного на 2019-2020 роки. Проте таке посилання є безпідставним, оскільки у 2018 році між адміністрацією ПАТ «ДПЗКУ» та первинними профспілковими організаціями товариства був відсутній колективний договір, тобто, питання оплати праці у 2018 році не врегульовано колективним договором. При цьому, у матеріалах справи знаходяться лише декілька сторінок (витягів) з колективного договору та статуту ПАТ «ДПЗКУ», що не дає можливості в комплексі отримати інформацію про повноваження керівника правління ПАТ «ДПЗКУ».

Таким чином, оскільки заявки відповідача щодо нарахування та оплати йому заробітної плати проходили узгодження безготівкових платежів філій (податки, збори, заробітна плата) за стандартним алгоритмом, регламентованим Положенням про порядок підготовки, оформлення та здійснення безготівкових платежів з банківських рахунків філії ПАТ «ДПЗКУ», затвердженим наказом ПАТ «ДПЗКУ» №344 від 01.12.2012, у відповідача виникли легітимні очікування щодо правомірності таких платежів та належності йому виплачених сум. Відтак, позбавлення його таких коштів становитиме порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, яким передбачено право кожної особи на мирне володіння своїм майном.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача АТ «ДПЗКУ» - адвоката Уманця С.Г., останній просив рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення, посилаючись на те, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Богомазова І.О. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача АТ «ДПЗКУ» - адвокат Уманець С.Г., в апеляційному суді просив рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 року № 593 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 року №764», перетворено Державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та визначено, що повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України та 100 відсотків акцій Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

Згідно наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 16.10.2019 року №221 «Про утворення комісії з питань передачі об`єктів державної власності», повноваження з управління корпоративними правами держави, які належали до сфери управління Мінагрополітики, передані до сфери управління Мінекономіки.

Також встановлено, що Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України проведено позаплановий внутрішній аудит діяльності AT «ДПЗКУ» за період з 01.01.2018 року по 31.12.2019 року, за результатами якого складено Аудиторський звіт від 20.03.2020 року № 2501-3/4, яким встановлено, що директору філії AT «ДПЗКУ» «Львівський комбінат хлібопродуктів» ОСОБА_1 , поряд з встановленою доплатою за суміщення вакантної посади директора філії AT «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» без наказу керівника Товариства незаконно було нараховано оклад директора цієї філії з липня 2018 року у розмірі 294 108,59 грн.

Згідно з Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 02.07.2018 року № 601-к «Про суміщення посад» ОСОБА_1 , директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Львівський комбінат хлібопродуктів» приступив, за його згодою, до виконання поряд з його основною роботою, додаткової роботи за вакантною посадою директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» у порядку суміщення посад без звільнення його від основної роботи з 03 липня 2018 року до заповнення вакантної посади.

Відповідно до Наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 08.07.2019 року № 487-к «Про суміщення посад» ОСОБА_1 , директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Львівський комбінат хлібопродуктів» приступив, за його згодою, до виконання поряд з його основною роботою, додаткової роботи за вакантною посадою директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» у порядку суміщення посад без звільнення його від основної роботи з 08 липня 2019 року до заповнення вакантної посади; встановлено ОСОБА_1 доплату в розмірі 10% посадового окладу директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Хлібна база №89» з 08.07.2019 року до заповнення вакантної посади.

Таким чином, згідно наказів Товариства ОСОБА_1 , за весь перевірений період отримував заробітну плату директора філії AT «ДПЗКУ» «Львівський комбінат хлібопродуктів», як за основним місцем роботи, так і суміщував посаду директора філії «Хлібна база №89» на умовах доплати в розмірі 10% від посадового окладу директора філії.

Згідно розрахункових листів за період з липня 2018 року по квітень 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 отримував повний розмір посадового окладу директора філії «Львівський комбінат хлібопродуктів» і «Хлібна база № 89», а також 10% від посади директора філії «Хлібна база № 89» за суміщенням.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як в.о. директору філії «Хлібна база № 89» без наказу AT «ДПЗКУ» незаконно нараховано оклад директора зазначеної філії у сумі 294 108,59 грн. за період з липня 2018 року по квітень 2020 року та зайво перераховано єдиний соціальний внесок в розмірі 64 703,89 грн. Оскільки заробітна плата у розмірі 294 108,59 грн. набута відповідачем безпідставно, суд першої інстанції дійшов висновку про її стягнення на користь позивача на підставі положень ст. 1215 ЦК України.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.11.2018 року у справі №804/3583/17 «суміщення професій/посад розцінюється як виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою).

Разом з тим, суміщення професій (посад) має такі особливості: робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до заробітної плати.

Щодо питання оплати праці при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника, перш за все, необхідно зауважити, що в обов`язковому порядку до звичайної заробітної плати відповідного працівника здійснюється нарахування відповідної доплати.

На відміну від роботи за сумісництвом, що оплачується пропорційно відпрацьованому часу, доплати при суміщенні професій (посад) і виконанні обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються у фіксованих відсотках до тарифної ставки (окладу).

Що стосується розміру доплат, в ідеальному варіанті їх конкретні розміри деталізуються у колективному договорі підприємства або в іншому локальному акті, що регулює питання оплати праці (наприклад положення про оплату праці). Чинне законодавство України не деталізує конкретні розміри відповідних доплат для приватної (небюджетної) сфери та у цілому залишає це питання на розсуд роботодавця».

Враховуючи зазначене вбачається, що розмір доплат при суміщенні професій (посад) встановлюється у колективному договорі підприємства або в іншому локальному акті, що регулює питання оплати праці. Чинне законодавство України не визначає конкретні розміри відповідних доплат для приватної (небюджетної) сфери.

Встановлено, що між адміністрацією і первинними профспілковими організаціями ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» укладено Колективний договір на 2019-2021 роки.

П. 6.10 Розділу VI «Нормування і оплата праці» Колективного договору передбачено, що перелік і розміри доплат і надбавок до посадових окладів і тарифних ставок та порядок їх застосування встановлюється згідно з Положенням.

Вищезазначеним Положенням про умови визначення розмірів та виплати доплат і надбавок до посадових окладів і тарифних ставок передбачено доплату за суміщенням професій (посад) у розмірі до 100 % тарифної ставки посадового окладу) за вакансією.

Відповідно до п.п. 4 та п.п. 9 п. 11.9 положення Статуту ПАТ «ДПЗКУ», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2017 № 525 Голова Правління видає накази, затверджує інструкції та інші документи з питань діяльності Товариства; затверджує організаційну структуру та штатний розпис Товариства, тарифи, ставки, доплати і надбавки працівників Товариства і інших осіб, що залучаються до роботи в ньому у порядку встановленому законодавством.

Аналогічні положення містяться в Статуті ПАТ «ДПЗКУ», затвердженому наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.08.2019 року № 502.

Таким чином, відповідно до Статутів Товариства від 29.09.2017 року та від 29.08.2019 року, а також Колективного договору, за суміщення посад передбачається доплата у розмірі до 100% тарифної ставки посадового окладу, яка визначається головою Правління шляхом прийняття наказу AT «ДПЗКУ».

Суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідач в порушення вказаних вище внутрішніх документів Товариства, без належної підстави, зокрема Наказу роботодавця, самостійно видав наказ філії «Хлібна база №89» № 2-К від 03.07.2018, а також наказ філії «Хлібна база №89» № 03-К від 08.07.2019 та встановив собі заробітну плату на філії «Хлібна база №89» в розмірі 100% та 110% відповідно, всупереч тому, що згідно Наказів ПАТ «ДПЗКУ» від 02.07.2018 року №601-к та від 08.07.2019 №487-к «Про суміщення посад» таких доплат відповідачу встановлено не було.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що за період з липня 2018 по квітень 2020 року ОСОБА_1 безпідставно отримував повний розмір посадового окладу директора філії «Львівський комбінат хлібопродуктів» і повний розмір посадового окладу директора філії «Хлібна база № 89» і 10% від посади директора філії «Хлібна база № 89» за суміщенням.

При цьому суд, стягуючи із відповідача на користь позивача безпідставно набуту заробітну плату, виходив із положень ст.1215 ЦК України, не врахувавши при ухваленні оскаржуваного рішення наступного.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом із тим, статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача спірні грошові кошти у вигляді заробітної плати. При цьому, їх виплата, як вбачається з матеріалів справи, проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача.

Так, поза увагою суду залишилась та обставина, що нарахування оплати праці працівникам філій ПАТ «ДПЗКУ» регламентується «Положенням про порядок підготовки, оформлення та здійснення безготівкових платежів з банківських рахунків філій ПАТ «ДПЗКУ», затвердженим наказом ПАТ «ДПЗКУ» №344 від 01.12.2012 року. Наведене положення регламентує порядок узгодження та оплати безготівкових платежів філій ПАТ «ДПЗКУ», та згідно п.11 даного положення визначено порядок узгодження безготівкових платежів філій (податки, збори, заробітна плата). Підрозділом II розділу 5 вказаного Положення передбачено порядок узгодження безготівкових платежів філій (податки, збори, заробітна плата) за певним алгоритмом, у якому до здійснення безготівкових операцій залучені працівники не лише філії, а і центрального офісу ПАТ «ДПЗКУ», що виключає факт самостійного розпорядження грошовими коштами директором філії, а навпаки доводить те, що усі виплати здійснювалися за умови погодження з відповідальними особами центрального офісу ПАТ «ДПЗКУ».

Враховуючи те, що розміри заробітної плати відповідачу встановлювались та виплачувались за погодженням з відповідальними особами центрального офісу АТ «ДПЗКУ», висновок суду про те, що відповідач отримував заробітну плату в результаті рахункової помилки та недобросовісності з боку самого відповідача, яка проявилася у винесенні ним наказів про встановлення розмірів заробітної плати за обома посадами, є помилковими, оскільки відповідач, обіймаючи посади директорів філії, усі накази, в тому числі і в частині встановлення розміру заробітної плати та відповідних надбавок, погоджував з відповідальними особами центрального офісу АТ «ДПЗКУ», тобто, не мав жодної можливості самостійно, без відома керівництва чи відповідальних осіб АТ «ДПЗКУ» нараховувати та виплачувати собі оплату за працю по суміщенню.

З вищенаведених обставин вбачається, що позивачем не доведено, що заробітну плату відповідач отримував в результаті рахункової помилки та недобросовісності з боку самого відповідача, у зв`язку із чим в силу вимог ст. 1215 ЦК України отримана відповідачем заробітна плата у розмірі 294 108,59 грн. поверненню не підлягає.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів, висновки суду про задоволення позову та стягнення цих коштів є помилковими, ґрунтуються на припущеннях, порушують норми матеріального права, відтак не відповідають вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, про що зазначено у постанові суду апеляційної інстанції, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені ним по справі судові витрати у вигляді сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору на суму 6 617 грн. 47 коп.

У зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 6 617 грн. 47 коп. сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: