Провадження №22-ц/812/697/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №487/1058/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником, адвокатом Гречаною Єлизаветою Йосипівною на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Лагоди Анатолія Анатолійовича у приміщенні цього суду 25 березня 2024 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 18 листопада 2019 р. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №184438860, за умовами якого останній отримав кредит та зобов`язався його повернути зі сплатою відсотків за користування кредитом, інших платежів. 28 листопада 2018 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 (в редакції додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 р.), за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступає ТОВ «Таліон плюс» за плату належні йому права вимоги за реєстром боржників в тому числі щодо відповідача (за реєстром №67 від 25 лютого 2022 р.). 20 жовтня 2022 р. між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20102022, за яким ТОВ «Таліон плюс» відступає позивачу за плату належній йому права вимоги за реєстром боржників в тому числі щодо відповідача. Проте, відповідач порушив умови договору і тому має заборгованість, яку до теперішнього часу добровільно не сплатив. У зв`язку з чим позивач, до якого за договором факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 р. перейшло право грошової вимоги до відповіадча, просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість, яка відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 р. складає 49720 грн., з яких: 20000 грн. -сума заборгованості по основному боргу та 29720 грн. - сума заборгованості по відсоткам.

Відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що відповідач вважає, що цей спір пов`язаний із шахрайськими вимогами позивача, оскільки раніше подавав позов до ТОВ «АлексКредит», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., про визнання виконавчого напису №10421, вчиненого 08 липня 2020 року, таким, що не підлягає виконанню, а тому це є один і той кредит, який перевідступається різним фінансовим установам. На думку відповідача, супереч ст. 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів переходу прав вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» відносно відповідача; договір факторингу, укладений 28 листопада 2018 року, та додаткова угода №26 від 28 листопада 2018 року укладені раніше від дати укладання кредитного договору №184438860. Матеріали справи не містять реєстру боржників №67 від 25 лютого 2020 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 р. у позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № 184438860 від 18 листопада 2019 р. станом на 06 березня 2023 р. в розмірі 49720 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем порушені умови договору, в зв`язку з чим він має заборгованість, яку добровільно не сплатив. Крім того, ним не надано суду будь - яких належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень, щодо повної необґрунтованості позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гречана Є.Й. вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представником позивача не було надано суду доказів переходу прав вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» щодо відповідача. Так відповідний договір факторингу укладений 28 листопада 2018 р. року та додаткова угода №26 від 31 грудня 2020 р., на які посилається сторона позивача, як на підставу переходу права вимоги, за своєю природою виникнення укладені раніше від дати укладання кредитного договору № 725697489 з відповідачем, зокрема 18 грудня 2019 р. Також, матеріали справи не містять реєстру боржників №67 від 25 лютого 2020 р., на який йде посилання у позовній заяві. Крім того, адвокат Гречана Є.Й. зауважує, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення зазначеного кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору. Розрахунок заборгованості, який склав позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. До того ж, правомірне використання кредитних коштів відповідачем закінчилось 19 січня 2020 р. (останній день кредитування), отже після цієї дати відсутні підстави для нарахування процентів за користування наданими коштами, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків, які нараховані позивачем за період з жовтня 2021 р. є недоведеними, однак, вказаний факт судом не було досліджено. Також представником відповідача було заявлено клопотання про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, а рішення суду - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що судом було на підставі наявних у справі доказів встановлено, що 18 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , відповідачем було подано заявку на оформлення договору, в якій останній зазначив особисті персональні данні, підтвердив мобільний номер телефону, пройшов процедуру верифікації банківської карти, підписав договір електронним підписом. розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Враховуючи, що кредит за вищезазначеним кредитним договором було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ № 164 від 29 липня 2022 року «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», відповідно до положень, якої вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Позивач наголосив, що ним в повній мірі доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за вищезазначеними договорами та наявності відповідної заборгованості за ними. Відповідно до ч.1 ст. 638 та ч.1 ст.640 ЦПК України та правової позиції Верховного Суду України по справі №6-63цс12 кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Крім того, Верховним Судом України в постанові від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16 наголошено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Доводи апелянта щодо ненадання йому кредитних коштів спростовуються наявними у матеріалах справи копіями кредитних договорів, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

Щодо заперечень відповідачем факту переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, у відзиві відповідач звернув увагу на те, що позивач не отримував від відповідача відзив, не був з ним ознайомлений, а тому не надав відповіді на відзив. Оскільки, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не є стороною договору відступлення права вимоги № 28/1118-01, позивач не володів Реєстром боржників № 67 від 25 лютого 2021 року на момент подачі позовної заяви. З метою отримання Реєстру № 67 від 25 лютого 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до первісних кредиторів вже після отримання апеляційної скарги, а тому, враховуючи що позивач не отримував відзив від відповідача та не надавав свої заперечення щодо нього, просимо суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи отриманий від первісних кредиторів Реєстр боржників № 67 від 25 лютого 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 (електронний документ). Таким чином, право грошової вимоги до відповідача за договором № 184438860 перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» саме за реєстром боржників № 67 від 25 лютого 2020 року. Тобто, датою відступлення права вимоги до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» є 25 лютого 2020 року. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № № 184438860.

Верховним Судом в постанові від 28.10.2020 року у справі № 910/10963/19 наголошено, що доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні […], а не документи, що засвідчують права, які передаються. В даному випадку правочин, який є доказом переходу права вимоги до ТОВ «ФК«ЄАПБ» за кредитним договором № 184438860 є договір факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, відповідно до умов, якого первісний кредитор (ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») гарантує дійсність відступленої права вимоги. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160(29/170(6/77- 5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Логічним та виправдним є те, що не будучи у ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги за кредитним договором № 184438860 не було б і предмету договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022. В даному випадку ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладаючи договір факторингу з ТОВ «ФК«ЄАПБ» гарантував дійсність відступленої права вимоги, що узгоджується з умовами договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022. Зазначений правочин підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо відступлення права вимоги за Документ сформований в системі «Електронний суд» 16.04.2024 16 кредитним договором № 184438860. За таких обставин, у ТОВ «ФК«ЄАПБ», як нового кредитора, який набув право вимоги в межах сум зазначених у договорах, наявне право вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Представником відповідача адвокатом Гречаною Є.Й. до апеляційного суду подані заперечення (відповідь на відзив на апеляційну скаргу).

Відповідно до частин першої-третьої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 352, 355, 356, 359, 360 ЦПК України заявами по суті справи в суді апеляційної інстанції є саме апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу.

Тобто надання відповіді на відзив на апеляційну скаргу не передбачено положеннями ЦПК України про апеляційний розгляд справ, що є підставою для повернення заперечень (відповіді на відзив на апеляційну скаргу) адвокату Гречаній Є.Й.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним положенням закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить долучити до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи отриманий від первісних кредиторів Реєстр боржників № 67 від 25 лютого 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 (електронний документ).

Колегія суддів відхиляє клопотання позивача про долучення до матеріалів справи та врахування при розгляді справи Реєстру боржників № 67 від 25 лютого 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 (електронний документ), виходячи з наступного.

В силу положень частин 1-3 статті 367 ЦПК України Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування надання вказаного доказу в суд апеляційної інстанції представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зазначає, що позивач не отримував від відповідача відзив, не був з ним ознайомлений, а тому не надав відповіді на відзив. Також у відзиві вказано, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не є стороною договору відступлення права вимоги № 28/1118-01, тому не володів реєстром боржників № 67 від 25 лютого 2021 року на момент подачі позовної заяви та з метою отримання цього реєстру товариство звернулося до первісних кредиторів вже після отримання апеляційної скарги.

Наведені обставини не підтверджують неможливість ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» з об`єктивних, незалежних від нього причин надати такий доказ, який містить дані, що безпосередньо входять до предмету доказування у спорах за позовами правонаступника первісного кредитора до боржника у кредитних правовідносинах. Так, до таких виключних обставин не можна віднести як неотримання відзиву на позовну заяву, оскільки позивачем докази мають подаватися саме разом з поданням позовної заяви (ч. 2 статті 83 ЦПК України), так і необхідність звертатися за таким доказом до інших осіб, оскільки не доведено неможливість такого звернення до подання позовної заяви, в якій про такі перешкоди суду не повідомлялось як то визначено частинами 4, 5 статті 83 ЦПК України.

За такого колегія дійшла висновку про відсутність визначених частиною 3 статті 376 ЦПК України для прийняття нового доказу судом апеляційної інстанції.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № , відповідно до якого товариство зобов`язується надати позичальникові без конкретної споживчої мети кредит на суму 20000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Строк дії договору починається з моменту його укладання та становить 30 днів. Кредит надається строком на 30 днів. Нарахування процентів здійснюється у розмірі 0,42% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (а.с. 5-6).

Згідно тексту договору позичальник його підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора - 9WBG467X.

Також судом встановлено, що 28 листопада 2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор) укладено договір факторингу №28/1118-01 (в редакції додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року), у відповідності до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон плюс» за плату належні йому права вимоги (права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав. А також права вимоги, які виникнуть у майбутньому), а ТОВ «Таліон плюс» зобов`язується прийняти належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказані у відповідних реєстрах прав вимоги, та передати грошові кошти в розпорядження клієнта (а.с. 7-9).

20 жовтня 2022 між ТОВ «Таліон плюс» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) укладено договір факторингу №20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» передає зобов`язується відступити ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зобов`язується їх прийняти (а.с. 10-11).

Згідно пунктів 4.1 договору факторингу від 20 жовтня 2022 року сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у Додатку до цього договору.

Відповідно до реєстру прав вимоги №2 до договору факторингу № 20102022 від 06 березня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 49720,00грн., що складається: із заборгованості за основним боргом в розмірі 20000,00грн.; заборгованості по відсотках в розмірі 29740,00грн. (а.с. 12).

Звертаючись з позовом, позивач як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним ОСОБА_1 договором № 184438860 від 18 листопада 2019 року, просив про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в розмірі 49720 грн., з яких 20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 29720 грн. - заборгованості за відсотками.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві, зокрема, посилався на недоведеність факту переходу до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за цим кредитним договором.

Суд, вирішуючи спір, зробив висновок про доведеність позовних вимог.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт укладання кредитного договору № 184438860 від 18 листопада 2019 року, натомість не визнає отримання передбачених у ньому кредитних коштів в сумі 20000 грн. від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», а також набуття позивачем права вимоги до нього за цим договором.

Цей кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та у справі відсутні докази про те, що договір укладено не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, з огляду на предмет спору, зміст позовних вимог та заперечень відповідача проти позову, процесуальний обов`язок щодо доказування (статті 12, 81 ЦПК України), позивач мав довести за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів, а суд, відповідно, перевірити, перш за все, факт набуття ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав кредитора (право вимоги боргів) за кредитним договором від 18 листопада 2019 року.

Так, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).

Тобто одним з видом правонаступництва (переходу прав юридичної особи) є сингулярне правонаступництво, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Крім випадків, коли заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України), кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України) чи правонаступництва (пункт 2 вказаної частини), яке за змістом тієї ж частини є універсальним). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Тобто, правонаступництво прав чи обов`язків юридичної особи (кредитора або боржника) можливе і без правонаступництва юридичної особи у випадках заміни сторони у зобов`язанні.

У такому разі новий кредитор має підтвердити наявність підстав для переходу до нього від первісного кредитора певного обсягу прав, надавши відповідні докази.

Водночас, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, у цій справі позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним ним 18 листопада 2019 року з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», надав додаткову угоду №26 від 31 грудня 2010 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, яку уклали ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», а також договір факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» і ТОВ «Таліон Плюс».

Пунктом 4.1 договору факторингу №28/1118-01 (в редакції додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року) від 28 листопада 2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор), сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора наявного права вимоги відбувається в момент підписання Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.

В той же час, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин підписання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор) Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку до договору факторингу, які б підтверджували перехід від клієнта до фактора - ТОВ «Таліон плюс» наявного прав вимоги за укладеним із ОСОБА_1 договором №184438860 від 18 листопада 2019 року.

Не може вважатися доказом набуття позивачем прав вимоги до ОСОБА_1 долучений до позовної заяви витяг з реєстру прав вимоги №2 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, оскільки у силу принципу Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet («Ніхто не може передати більше прав, ніж має сам»), у даному випадку не доведено перехід права вимоги за кредитним договором №184438860 до ТОВ «Таліон плюс», а тому не перейшло таке право вимоги й до наступного фактора - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 ст. 263 ЦПК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Зазначене свідчить про те, що позивач у справі, що переглядається, не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором №184438860 від 18 листопада 2019 року.

Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому колегія суддів приймає в цій частині доводи апеляційної скарги. З огляду на встановлені апеляційним судом підстави відмови у позові обговорення інших аргументів апеляційної скарги є передчасним.

Суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та недотримання вимог процесуального закону щодо оцінки доказів у справі зробив помилковий висновок про наявність у позивача права вимоги до відповідача, а тому рішення в силу вимог пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, ухвалено нове судове рішення про відмову у позові, з огляду на положення частин 1, 13 статті 141 ЦПК України наявні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача, з якого необхідно стягнути на користь відповідача 4026 грн. сплаченого ним за подання апеляційної скарги судового збору.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником, адвокатом Гречаною Єлизаветою Йосипівною, задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , на користь, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у квартирі АДРЕСА_1 , 4026 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.М.Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 07 травня 2024 року