Справа № 364/318/24
Провадження № 2/364/212/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2024 , Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Моргун Г. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сіваченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в селищі Володарка, справу за позовом

ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , № тел: НОМЕР_2 , щодо наявності електронного кабінету інформація відсутня)

представниця позивачки ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , свідоцтво серії КС № 5273/10, діє на підставі ордера серії АІ № 1609756, поштова адреса: АДРЕСА_3 , засоби зв`язку: № тел. НОМЕР_4 , e-mail:ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявний електронний кабінет)

до

Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області ( , місцезнаходження: вул. Миру, 4, селище Володарка, Білоцерківський район, Київська область, 09301, засоби зв`язку: № тел. , e-mail: )

про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

УСТАНОВИВ:

20.05.2024 представниця позивачки звернулася до суду з названою позовною заявою, в якій зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт на користь позивачки, відповідно до якого заповіла належний їй житловий будинок. Позивачка звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, але отримала постанову про відмову у вчиненні спадкових дій, з підстав відсутності правовстановлюючих документів.

Представниця позивачки, посилаючись на неможливість належного оформлення прийняття спадщини в установленому законом порядку та ст. 55 Конституції України, ст. ст. 234, 256, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1225, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 3, 15, 119 ЦПК України, просить суд визнати за позивачкою, право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, місцезнаходження якого АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просила суд витребувати спадкову справу до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 24.05.2024 провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 20.06.2024 о 10:10.

20.06.2024 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.07.2024 на 09:00.

11.07.2024 судовий розгляд справи не відбувся та був відкладений на 30.07.2024, у зв`язку з відсутністю електроживлення приміщення Володарського районного суду Київської області через стабілізаційні відімкнення електромережі через пошкодження критичної інфраструктури України під час повномасштабного вторгнення російської федерації.

30.07.2024 сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином засобами поштового зв`язку та в електронному кабінеті (а.с. 54, 55, 56, 63, 64, 66, 67,69, 70, 71). На адресу суду надійшли заяви представниці позивачки, відповідача, якими учасники судового розгляду просять суд провести судовий розгляд за їх відсутності. Представниця позивачки зазначає, що підтримує позовні вимоги та просить суд позов задовольнити. Володарська селищна рада Білоцерківського району Київської області, що проти позову не заперечують ( а.с. 58, 59, 65).

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позиції позивачки та її представниці, відповідача викладені у відповідних заявах, що надійшли до суду та дослідивши матеріали справи, спадкову справу, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що стверджено свідоцтвом про смерть (а.с.5). За життя, а саме 11.06.1983 вона вчинила розпорядження та заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 своїй онуці ОСОБА_4 ( а.с.15). Згідно витягу зі спадкового реєстру ( заповіт/спадкові договори) № 75803549 від 13.02.2024 номер заповіту у спадковому реєстрі 114115, стан чинний, статус архівний до 01.12.2000 ( а.с.16).

Згідно довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» № БЦ 2799/1 від 20.05.2024 відповідно паперових носіїв станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 не зареєстровано ( а.с.21).

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла її онука ОСОБА_1 , шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Зміна прізвищ позивачки стверджена свідоцтвом про народження та свідоцтвами про одруження (а.с. 10, 11, 12, 13).

19 лютого 2024 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Полєжаєвої Г.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину відповідно до положень ст.ст. 1296-1298 ЦК України та ст. 549 ЦК УРСР ( 18.07.1963). 27 лютого 2024 року своєю постановою відмовила у вчиненні нотаріальних дій, оскільки ОСОБА_1 не надала відповідних правовстановлюючих документів стосовно нерухомого майна на яке вона претендує ( а.с. 50).

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

З огляду на те, що спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то до виниклих правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР (1963 року).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлює такий висновок про застосування норми права. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 143/495/19-ц наголосив, що у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Як передбачено ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а згідно зі ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Так, згідно статті 534 ЦК УРСР (в редакції яка діяла на час відкриття спадщини), зазначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР ( в редакції чинній на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції чинній на час відкриття спадщини ) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникало лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, могли заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжувався до трьох місяців.

З пояснень наданих представницею позивачки у судовому засіданні у позовній заяві встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , фактично прийняла спадщину вступивши на протязі шести місяців з дня смерті баби в управління та володіння спадковим майном: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 ; підтримувала будинок в належному стані, обробляла земельну ділянку біля будинку, користувалася всім спадковим майном, включаючи речі домашнього вжитку.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічна думка викладена в Роз`ясненні, наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцем житловим будинком, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 ЦК УРСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто Інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі.

ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Одночасно суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцем житловим будинком, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 ЦК УРСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути, зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

У постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним: довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування: копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі): інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

А як зазначено в ст. ст. 1216, 1297 Цивільного кодексу України, право та обов`язок спадкоємців, чию спадщину складає нерухоме майно, оформити документи про спадщину, у зв`язку з чим і виникла необхідність звернутись до суду про визнання за позивачкою, як спадкоємцем за заповітом, права власності на житловий будинок з надвірними будівлями.

Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Інших спадкоємців ні за законом ні за заповітом судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачка є спадкоємцем спірного майна, у встановленому порядку ( ЦК УРСР 1963 року) прийняла спадщину після смерті спадкодавця. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивачки базуються на законі та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), ст. 392 ЦК України, ст. ст. 10, 89, 141, 259, 265, 268, 273, 293, 315-319 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, місцезнаходження якого: АДРЕСА_2 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. Л. Моргун