Справа № 635/4849/24
Провадження № 2-з/635/6/2024
У Х В А Л А

15 травня 2024 року смт.Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі судді Савченка Д.М., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Петракова Володимира Анатолійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_1 адвокат Петраков Володимир Анатолійович звернулась до суду з заявою, в якій просить:

-забезпечити позов шляхом накладення арешту, та заборони на будь-який спосіб відчуження домоволодіння(будинку) що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити вчиняти певні дії щодо домоволодіння (будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, втручатися у користування вказаним домоволодінням(будинком) та/або виселяти Позивача та зареєстрованих у ньому осіб.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що 04.08.1984р., між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. В період шлюбу сумісними силами зведено та побудовано житловий будинок та господарські будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 15.04.2024 засуджено за ч.4 ст.111-1, ч.1 ст.436-2 КК України та призначено покарання з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом свого права, а саме з питанням поділу майна подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В силу норм ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 зазначеної постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, як зазначає заявник, відносно ОСОБА_2 15.04.2024 постановлено обвинувальний вирок за ч.4 ст.111-1, ч.1 ст.436-2 КК України та призначено покарання з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з питання поділу спільного майна.

Отже, метою накладення арешту на домоволодіння є не охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, а неможливість виконання вироку суду в частині конфіскації майна ОСОБА_2 .

Викладені обставини дають суду підстави дійти висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Петракова Володимира Анатолійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя-відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: hr.hr.court.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Д.М. Савченко