Провадження № 2/645/42/24

Р І Ш Е Н Н Я
06 серпня 2024 року місто Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.
за участю секретаря судового засідання Ятлової Ю.В.
за участю представника відповідача адвоката Зіноватного В.В., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю 1727 від 27.06.2017,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,-
Державна реєстрація прав проведена державним реєстратором Луценком П.Г. 30.01.2019. Підставою для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості визначені: довідка № 3098/-01 від 22.01.2019, видана ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» та технічний паспорт від 09.01.2019, виготовленого ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації». Інших документів для проведення державної реєстрації прав не надавалось. Таким чином, позивач, як власник земельної ділянки під спірним об`єктом, вважає, що державний реєстратор ОСОБА_2 протиправно провів державну реєстрацію права власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю за вказаною вище адресою за ОСОБА_1 без жодних правових підстав та без документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, при відсутності дозволу власника земельної ділянки на її забудову.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2022 року заяву Харківської міської ради про забезпечення позовних вимог задоволено та накладено заборону відчуження стосовно об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі літ « Я-1» по Олімпійській, 35 у м. Харкові.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 18 листопада 2022 року відкрито провадження у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко П.Г. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого розгляду справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 15.03.2023 р. справа розподілена в провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвої Е. Є.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.03.2023 справу прийнято до провадження та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого розгляду справи.
13.06.2023 року ухвалою суду підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні Відповідача Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію речового права, закрито та призначено справу до судового розгляду.
04.08.2023 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача Зіноватного В. про ознайомлення з матеріалами справи.
18.09.2023 року представник відповідача подав клопотання повернення до стадії підготовчого провадження, оскільки відповідача не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи та з метою реалізації права на захист.
Крім того, позивач у своїй позовній заяві просить суд, зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлової будівлі літ. «Я-1» з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Але при цьому, позивач не зазначає меж земельної ділянки, її кадастровий номер, площу, або будь-яку іншу інформацію, яка допоможе відповідачу, у разі задоволення позову виконати судову рішення. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Посилання позивача, на місцезнаходження земельної ділянки, шляхом зазначення поштової адреси, а саме, що вона розташована по АДРЕСА_1 , не може слугувати належною правовою підставою для звільнення земельної ділянки по зазначеній вище адресі, оскільки за цією адресою, зареєстровано також інші об`єкти нерухомого майна, тому у разі задоволення позовної заяви про звільнення земельної ділянки по АДРЕСА_1 від нежитлової будівлі літ. «Я-1» з приведенням її у придатний для подальшого використання стан, без ідентифікації земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав (кадастровий номер земельної ділянки) суд може порушити права та інтереси інших осіб, які мають у власності об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а отже Позивачу слід відмовити у задоволені позову у зв`язку з його необґрунтованістю та невірно обраним способом захисту.
19.12.2023 від адвоката відповідача Зіноватного В. до суду надійшли заперечення на клопотання позивача про зміну предмета позову.
19.12.2023 від адвоката відповідача Зіноватного В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якому Відповідач вважає, що позовна заява Позивача про скасування державної реєстрації права власності та звільнення земельної ділянки не підлягає задоволенню. У вересні 2018 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради звернулася з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просила зобов`язати останнього власними силами або за власний рахунок, знести самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. "А-1" по АДРЕСА_2 (далі - спірна нежитлова будівля).
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, Інспекція посилалась на те, що відповідач, в порушення положень пункту 2 частини першої статті 34, підпункту «а» пункту 3 частини 3 статті 41 Закону України від 17.02.2011 №3038-//І «Про регулювання містобудівної діяльності», абзацу другого підпункту 3 пункту 11, абзацу четвертого пункту 14 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 №553, абзацу третього пункту 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 №747, (далі - Закон №3038-//І, Порядок №553, Порядок №466 відповідно, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), не здійснив реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт щодо спірної нежитлової будівлі й не виконав вимог приписів Інспекції, у зв`язку з чим у позивача виникли передбачені статтею 38 Закону №3038-//І підстави для звернення до суду з позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2019, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019, відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи такі рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили з того, що Інспекція не довела наявності обов`язкових умов, визначених у статті 38 Закону №3038-//І, для знесення спірної нежитлової будівлі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.08.2019 року по справі № №2040/7234/18, касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 - без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зазначив про те, що положення ЦК України визначають необхідність, перед зверненням відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування до суду з позовом про знесення об`єкту будівництва, встановлення таких фактів як неможливість перебудови об`єкту та відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що аналогічний спір стосовно спірного майна, яке належить Відповідачу, вже було розглянуто по суті та прийнято остаточне рішення, яке має приюдиційне значення для вирішення цього спору по суті. Крім того, спірне майно було побудоване у 2013 році, що підтверджується технічним паспортом від 14.03.2014 року підготовленого ФОП ОСОБА_3 , а також матеріалами цивільної справи № 645/3603/14, головуючий суддя Бабкова Т.В. за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 57,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, зазначений вище об`єкт нерухомого майна, який належить Відповідачу, вже більше 10 років, як збудований. В зв`язку з чим, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог Харківській міській раді до ОСОБА_1 , третя особа Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію речового права та звільнення земельної ділянки у повному обсязі.

22.12.2023 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Також вказав, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 не стосується розгляду вказаної справи, оскільки стосується приміщення за іншою адресою.

Представник відповідача адвокат Зіноватний В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на невірно обраний Позивачем спосіб захисту прав та інтересів, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа до суду не з`явився, про день та час розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини не явки суду не відомі, будь яких заяв чи клопотань не надавав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до інформації Реєстру нежитлова будівля літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Згідно відомостей з Реєстру ОСОБА_1 є першим власником нежитлової будівлі за вказаною адресою.

Державна реєстрація прав проведена державним реєстратором Луценком П.Г. 30.01.2019. Підставою для державної реєстрації права власності на вказаний об?єкт нерухомості визначені: довідка № 3098/-01 від 22.01.2019, видана ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації»; технічний паспорт від 09.01.2019, виготовленого ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації».

Інших документів для проведення державної реєстрації прав

не надавалось.

Як свідчать матеріали справи, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 травня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені та визнано за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», яка представляє собою магазин, та складається з приміщень: 1- торгівельної зали, площею 41,6 кв.м, 2- підсобного приміщення, площею 6,4 кв.м, 3- коридору, площею 5,6 кв.м, 40, санвузла, площею 2,0 кв.м, 5 підсобного приміщення, площею 1,7 кв.м, загальною площею 57,3 кв. м, що розташована за адрескою: АДРЕСА_1 .

Але, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2014 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 травня 2013 року було скасовано, та ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2014 року позовна заява ОСОБА_1 до Харківської міської ради була залишена без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача.

Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року (далі- Інструкція № 127), визначає механізм проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна всіх форм власності, що здійснюють суб`єкти господарювання, і діє на всій території України.

Разом з цим, технічний паспорт від 09.01.2019, виготовлений ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» в порушення п. 17 Інструкції № 127 не містить обов`язкових розділів, а саме схему розташування будівель та споруд; експлікацію до схеми розташування будівель та споруд; плану громадського будинку; характеристику громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами. В порушення вимог Інструкції № 127 не зазначено рік будівництва об`єкта та не заначено технічні характеристики об`єкта.

В реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва («e-construction.gov.ua»), який містить інформацію про документи, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, з травня 2011 року, інформація щодо вищевказаного об`єкту будівництва відсутня.

На підставі ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з інформацією Реєстру право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження земельної ділянки по АДРЕСА_1 за будь-якими фізичними або юридичними особами не зареєстроване.

Таким чином, звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що право власності на нежитлову будівлю літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 зареєстроване у Реєстрі без жодних правових підстав.

Згідно зі ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Крім того, згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади.

Відповідно до ст.60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Так, ч.ч. 1, 2 ст. 79-1 ЗК України визначає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.ч. 3, 4 ст. 79-1 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Також, ч 1 ст. 35 даного Закону визначено, що після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Таким чином, здійснення відповідачем самочинного будівництва нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 порушує права Харківської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірні об`єкти нерухомості побудовані.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року, справа № 916/1174/22) що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

За змістом частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

У випадках, коли до суду з позовом про знесення самочинного будівництва звертається орган державного архітектурно-будівельного контролю, належить керуватися частиною першою статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, за якою у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може свідчити про неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

У справі, яка розглядається, встановлено, що відповідач здійснив будівництво без документів, що дають право на це, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проекту.

Це означає, що у спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва, для якого Цивільний кодекс України не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто, частина 7 статті 376 Цивільного кодексу України спірні правовідносини не регулює.

Натомість, для висновку про задоволення позову у цьому випадку визначальним та достатнім є той факт, що відповідач здійснив будівництво без документів, що дають право на це, і без належно затвердженого проекту та не виконав вимоги зобов`язального припису, яким вимагалось усунути виявлені порушення.

Посилання представника відповідача на той факт, що аналогічний спір вже було вирішене є неспроможним.

Так у судовому засіданні досліджувалась Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року (справа № 2040/7234/18, адміністративне провадження №К/9901/15466/19), якою касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради було залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 - без змін.

Так, згідно вищевказаних судових рішень було відмовлено у задоволенні позовних вимог Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про зобов`язання останнього власними силами або за власний рахунок, знести самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. "А-1" по АДРЕСА_2 . Тобто, предметом судового розгляду була інша нежитлова будівля, за іншою адресою, тому підстав для закриття провадження або залишення без розгляду у суду відсутні. Також, зазначені судові рішення не можуть мати преюдиціальне значення, оскільки різний предмет позову.

Отже, судом не встановлено наявності у справі будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували відповідне речове право відповідача на земельну ділянку, на якій зареєстрована нежитлова будівля літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 . При цьому, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна належить територіальній громаді міста Харкова, а Харківська міська рада станом на 30.01.2019 року не приймала рішення щодо надання дозволу на забудову цієї земельної ділянки. За обставин ненадання ОСОБА_1 документу, що посвічує право власності на об`єкт нерухомого майна, документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, суд приходить до висновку, що у державного реєстратора були відсутні законні підстави для вчинення оспорюваної реєстраційної дії, оскільки довідка та технічний паспорт не є достатніми та вичерпними документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна.

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво і тому суд задовольняє позовні вимоги в цієї частині, та відмовляє у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації на підставі вищевикладеного, як неналежний спосіб захисту.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182, 203, 215, 375, 376 ЦК України, ст.ст.12, 13, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Харківської міської ради задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлової будівлі літ. «Я-1» з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://fr.hr.court.gov.ua

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач Харківська міська рада, ідентифікаційний код юридичної особи: 04059243, місце реєстрації: Україна, 61003, Харківська обл., місто Харків, майдан Конституції, будинок 7.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача, державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович, адреса місцезнаходження: 62370, Харківська область, Дергачівський район, селище міського типу Солоницівка, вулиця Пушкіна, 25.

Повний текст судового рішення складено 12.08.2024 року

Головуючий суддя -