ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8713/23

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/388/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: Акціонерне товариство «Мегабанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення 11 грудня 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року АТ «Мегабанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2018 року в розмірі 56 731,39 грн та заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2019 року в розмірі 73 533,46 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Мегабанк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в сумі 77 047,41 грн зі строком дії договору до 30 січня 2020 року та сплатою 39 % річних за користування кредитними коштами. Банком умови договору були виконані, проте відповідачем з 01 вересня 2019 року порушуються умови та строки сплати щомісячних платежів. Станом на 18 квітня 2023 року заборгованість за кредитним договором становить 21 762,45 грн. Відповідно до п. 1.1, 4.1 кредитного договору відповідачу нараховані проценти за користування кредитом в сумі 45,09 грн. Крім того, згідно з п. 6.3 договору відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 45 % від суми кредиту, що становить 34 923,85 грн.

24 квітня 2019 року між банком та ОСОБА_1 укладено ще один кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит шляхом видачі грошових коштів в сумі 62 240,66 грн зі строком дії договору до 23 квітня 2020 року та сплатою 39 % річних за користування кредитними коштами. Грошові зобов`язання за цим кредитним договором відповідачем також порушено, починаючи з 01 вересня 2019 року, у зв`язку з чим станом на 18 квітня 2023 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 44 881,75 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань ОСОБА_1 нараховані несплачені проценти за користування кредитом в сумі 93,14 грн та 28 558,57 грн штрафу (45 % від суми кредиту).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2023 року позовні вимоги АТ «Мегабанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 130 264,85 грн заборгованості. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою пропущення позивачем строків позовної давності.

Відповідач посилається на те, що строк дії кредитного договору від 31 січня 2018 року встановлено до 30 січня 2020 року. За твердженням банку порушення зобов`язань за цим договором почалося з 01 вересня 2019 року, а штраф у розмірі 45 % від суми кредиту у зв`язку з простроченням понад 90 календарних днів нараховано з 02 грудня 2019 року. Строк дії іншого кредитного договору від 24 квітня 2019 року встановлено до 23 квітня 2020 року. Порушення виконання умов цього договору почалося з 01 вересня 2019 року, а штраф у розмірі 45 % від суми кредиту у зв`язку з простроченням понад 90 календарних днів нараховано з 03 грудня 2019 року.

Ураховуючи приписи ст. 257, 258, 261 ЦК України, трирічний строк звернення до суду з позовними вимогами, що випливають з кредитного договору від 31 січня 2018 року, сплинув 30 січня 2023 року, а щодо стягнення штрафу за цим договором 02 грудня 2020 року. Трирічний строк звернення до суду з позовними вимогами, що випливають з кредитного договору від 24 квітня 2019 року, сплинув 23 квітня 2023 року, а щодо стягнення штрафу за цим договором 03 грудня 2020 року.

Наголошує, що банк звернувся з даним позовом 26 травня 2023 року, тобто, з пропуском позовної давності, доказів поважності причин пропуску строку до суду не надав, клопотань про поновлення пропущеного строку не заявляв.

У наданому відзиві АТ «Мегабанк», посилаючись на правильність встановлення судом фактичних обставин справи та вірне застосування норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Обґрунтовуючи доводи відзиву, представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції, вирішивши клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності та зважаючи на п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Зазначає, що судом правильно встановлено факт порушення позичальником зобов`язань зі сплати щомісячних платежів та процентів за користування кредитом за кредитними договорами від 31 січня 2018 року та від 24 квітня 2019 року. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем проводилися оплати по укладеним кредитним договорам, останній платіж за обома договорами було здійснено 19 квітня 2021 року. Беручи до уваги приписи ст. 264 ЦК України, якою визначені підстави переривання перебігу позовної давності, саме 19 квітня 2021 року відбулося переривання перебігу позовної давності, а з позовом банк звернувся 26 травня 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.

Зазначає, що оскільки позовна давність до основної вимоги не спливла, то, згідно зі ст. 266 ЦК України, позовна давність не спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу. Крім того, п. 2.5 розділу ІІ Правил обслуговування клієнтів в АТ «Мегабанк» передбачено домовленість сторін договору відносно позовної давності у три роки щодо сплати штрафу. Судом правомірно взято до уваги, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню COVID-19, а також у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені, зокрема, ст. 257-259 ЦК України, продовжуються на строк дії відповідно як карантину, так і воєнного стану.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Мегабанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач зобов`язання за кредитними договорами виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти, однак, ОСОБА_1 зобов`язання за договорами належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розрахунок якої стороною відповідача не спростовано.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності щодо вимог АТ «Мегабанк», районний суд, з посиланням на ст. 261, 264 ЦК України, зазначив, що 19 квітня 2021 року відповідачем було здійснено платежі на погашення заборгованості по укладеним кредитним договорам, що свідчить про переривання перебігу позовної давності. Також суд констатував про те, що п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України строки, визначені ст. 257-259 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також на строк дії воєнного стану. Карантин скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року. Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 31 січня 2018 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4-003-850-2-18-Г (сплата ануїтетними платежами), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в сумі 77 047,41 грн зі сплатою 39 % річних за користування кредитом на строк до 30 січня 2020 року (а.с. 6).

Пунктом 2.11. кредитного договору сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний пунктом 2.2 договору, складає 0,1 % річних. Відповідно до п. 3.2.3 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) на передбачених договором умовах.

Пунктом 6.3 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту.

Додатком № 1 до кредитного договору від 31 січня 2018 року є графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором, які містять особистий підпис позичальника (а.с. 7, 8).

Банк зобов`язання за кредитним договором від 31 січня 2018 року виконав та цього ж дня видав ОСОБА_1 готівкові кошти в сумі 77 047,41 грн, що підтверджується копією заяви на видачу готівки від 31 січня 2018 року з підписом позичальника про отримані кошти (а.с.17).

24 квітня 2019 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 54-003-850-2-19-Г (сплата ануїтетними платежами), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в сумі 62 240,66 грн зі сплатою 39 % річних за користування кредитом на строк до 23 квітня 2020 року (а.с. 9).

Пунктом 2.11. кредитного договору сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний пунктом 2.2 договору, складає 0,1 % річних. Відповідно до п. 3.2.3 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) на передбачених договором умовах.

Пунктом 6.3 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту.

Додатком № 1 до кредитного договору від 24 квітня 2019 року є графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором, які містять особистий підпис позичальника (а.с. 10).

Банк зобов`язання за кредитним договором від 24 квітня 2019 року виконав та цього ж дня видав ОСОБА_1 готівкові кошти в сумі 62 240,66 грн, що підтверджується копією заяви на видачу готівки від 24 квітня 2019 року з підписом позичальника про отримані кошти (а.с. 18).

Порушуючи умови кредитних договорів, відповідач погашення основної суми кредиту та відсотків за його користування своєчасно не здійснював, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Згідно з розрахунками заборгованості, наданими позивачем, станом на 18 квітня 2023 року за кредитним договором № 4-003-850-2-18-Г від 31 січня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 56 731,39 грн, з яких: заборгованість за кредитом 21 762,45 грн; заборгованість за відсотками 45,09 грн; заборгованість зі сплати штрафу 34 731,39 грн (а.с. 15); за кредитним договором № 54-003-850-2-19-Г від 24 квітня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 73 533,46 грн, з яких: заборгованість за кредитом 44 881,75 грн; заборгованість за відсотками 93,14 грн; заборгованість зі сплати штрафу 28 558,57 грн (а.с. 16).

Виписками по рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , підтверджується факт користування позичальником кредитними коштами, наданими за обома кредитними договорами, та часткове погашення кредитної заборгованості (а.с. 21-28, 29-34).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявами про розірвання кредитних договорів не звертався.

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, АТ «Мегабанк» посилалося на невиконання позичальником умов кредитних договорів щодо повернення у встановлений строк грошових коштів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Мегабанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У справі встановлено, що 31 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Мегабанк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачем укладено з банківською установою кредитний договір, в якому сторонами узгоджено умови щодо суми кредиту 77 047,41 грн; строку дії кредиту до 30 січня 2020 року; процентної ставки 39 % та розміру щомісячного платежу 4 694,49 грн. Іншим кредитним договором, укладеним сторонами 24 квітня 2019 року, визначено умови щодо суми кредиту 62 240,66 грн; строку дії кредиту до 23 квітня 2020 року; процентної ставки 39 % та розміру щомісячного платежу 6 398,19 грн. Тобто, у правочинах чітко визначено істотні умови кредитування, з якими погодився позичальник. Відповідачем також підписано графіки платежів та обчислення загальної вартості кредиту.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів та користування ними не оспорює. З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що позичальником проводилося часткове погашення кредитної заборгованості, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними. На спростування вказаних обставин відповідачем доказів не подано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитними договорами від 31 січня 2018 року та від 24 квітня 2019 року та необхідність стягнення з нього кредитної заборгованості в загальному розмірі 130 264,85 грн.

Як у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на пропуску АТ «Мегабанк» строків позовної давності, що є, на думку відповідача, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 207/1892/18 констатував, що згідно з ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Разом з тим дії, що свідчать про переривання позовної давності повинні бути вчинені до спливу позовної давності. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19.

Як наведено вище, письмовими доказами доведено та не оспорюється ОСОБА_1 факт користування кредитними коштами та часткове погашення кредитної заборгованості, що свідчить про визнання останнім грошових зобов`язань по сплаті боргу. З матеріалів справи, зокрема, виписок по особовим рахункам відповідача, вбачається, що 19 квітня 2021 року ним було здійснено платіж із призначенням «Сплата простроченої заборгованості згідно з договором від 31 січня 2018 року» в сумі 240,79 грн та 9,21 грн відсотків по кредиту. Також цього ж дня відповідачем здійснено платіж із призначенням «Сплата простроченої заборгованості згідно з договором від 24 квітня 2019 року» в сумі 1 222,67 грн та 27,33 грн відсотків по кредиту.

З огляду на те, що відповідачем останній платіж за обома кредитними договорами здійснено 19 квітня 2021 року, перебіг позовної давності перервався, а з позовом банк звернувся у червні 2023 року, тобто в межах строку трирічної позовної давності.

Як правильно послався суд першої інстанції, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

Таким чином, встановлені ст. 258 ЦК України спеціальні строки позовної давності, в тому числі і щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) законодавцем продовжено на час дії карантину. З огляду на те, що строк позовної давності по сплаті штрафу у розмірі 34 923,85 грн спливав 01 грудня 2020 року, а штрафу у розмірі 28 558,57 грн 08 січня 2021 року, вони припадали на час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і відповідно до наведених вище норм продовжувались до 01 липня 2023 року, коли було карантин скасовано. Банк звернувся з цим позовом 14 червня 2023 року також під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), отже строки позовної давності не пропустив.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності відхиляються колегією суддів з підстав, наведених вище. Інших підстав для скасування рішення суду скаржником не наводиться,

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Мегабанк». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова