СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/11749/23

пр. № 2/759/453/24

22 квітня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,10 кв.м., загальною площею 32,80 кв.м. в порядку спадкування за заповітом від 31 серпня 1991 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Данилюк Д.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1с-867, після ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зняти арешт з нерухомого майна (скасувати заходи забезпечення позову) кв. АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який відповідно до заповіту від 31.08.1991 року заповів своє нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1 їй. Сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , не погоджуючить з заповітом, звернулась з позовом до суду про визнання заповіту недійсним. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 10.06.2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. За час розгляду справи за заявою ОСОБА_2 24.02.2020 року суд постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на вищевказану квартиру. Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10.06.2021 року та додаткове рішення від 25.06.2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_2 залишено без задоволенння. Постановою Верховного Суду від 01.02.2023 року постанову Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року залишено без змін. Відповідно заповіт є дійсним та вона звернулась до нотаріуса у встановлений строк з заявою про прийняття спадщини та вважає, що має право на оформлення права власності на спадщину. Однак нотаріус повідомив їй, що для оформення свідоцтва про право на спадщину потрібно подати оригінал свідоцтва про право власності на квартиру та відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі нерухомого майна знаходиться запис про накладення арешту на квартиру, у зв`язку з чим отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з чим звернулась до суду та просила позов задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року справа передана на розгляд головуючому судді Твердохліб Ю.О. (а.с.84-85).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 87-89).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження в частині позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в частині вимог скасування арешту (заходу забезпечення), накладеного у цивільному провадженні повернуто заявнику (а.с. 128-130).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. завірену копію матеріалів спадкової справи № 8-2019 (а.с. 145-146).

01.11.2023 року на виконання вимог ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. направлено до суду належним чином завірену копію спадкової справи заведеної щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 157-225).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.229-230).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.

ОСОБА_2 відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена шляхом направлення кореспонденції на адресу реєстрації, причини неявки суду невідомі. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками та повістка, які повернулись з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 155-156), крім того листи направлятись на її електронну адресу.22.04.2024 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про можливість розгляду справи за її відсутності, які не містять інформації про електронний цифровий підпис.

19.12.2023 року, 21.02.2024 року, 22.02.2024 року, 22.04.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли пояснення, клопотання про долучення доказів та витребування доказів, однак вказані документи не містять інформації про електронний цифровий підпис, відсутні докази надіслання іншим учасникам справи, а тому не беруться судом до уваги.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд, керуючись вимогами ст.ст.130, 280 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши думку позивача ОСОБА_1 суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 31.08.1991 року ОСОБА_3 заповів належне йому на праві особистої власності сплачену кооперативну квартиру АДРЕСА_1 та речі домашнього вжитку ОСОБА_1 , що підтверджується дублікатом заповіту НОА 367289 (а.с. 51).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.05.2019 року (а.с. 50).

14.03.2023 року та 09.05.2023 року приватним нотаріусом Габрієль Л.Є. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с. 33, 34).

14.04.2023 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 вимогу про передачу оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20-22).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Законом встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст.1258 ЦК України).

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попердньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1269 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

З копій матеріалів спадкової справи №8-2019, наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. вбачається, що крім ОСОБА_1 виявила бажання прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (а.с. 164).

ОСОБА_2 03.12.2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка складається з грошових вкладів, суми заощаджень з відповідними відсотками, компенсаціями, індексаціями, що знаходились на рахунках (картках) (а.с. 197).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 10.06.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., Друга Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції в м.Києві про визнання заповіту недісним задоволено (а.с. 203-205).

Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10.06.2021 року та додаткове рішення від 25.06.2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов залишено без задоволення (а.с. 15-18).

Постановою Верховного Суду від 01.02.2023 року постанову Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року залишено без змін (а.с. 10-14).

Постановою Верховного Суду від 01.02.2023 року встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів «Про впорядкування найменування вулиць і площ м. Києва» від 23 березня 1981 року № 479 встановлено, що 1-шу частину АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки ЖБК "Автотранспортник" від 17.09.2009 року АДРЕСА_2 був перейменований на АДРЕСА_2 .

31 серпня 1991 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів належну йому кооперативу квартиру АДРЕСА_1 та речі домашнього вжитку, ОСОБА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Данилюк Д. М., зареєстровано у реєстрі за № 1с-867.

Згідно із інформацією з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Другої київської державної нотаріальної контори при посвідченні заповіту встановленого особу ОСОБА_3 , що зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 , за паспортом НОМЕР_2 , вид. ОВС Ленінградського райвиконкому міста Києва, 24 травня 1980 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про право власності від 07.10.2009 року № 1509-С, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (а.с. 52).

Згідно Рішення Київської міської ради від 18.01.2024 №7613/7654 АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_2 .

Надані позивачем докази на підтвердження належності померлому ОСОБА_3 на праві власності кв. АДРЕСА_1 є належними і достатніми.

При вирішенні справ зазначеної категорії, а саме визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд повинен обов`язково встановити обсяг спадкового майна, належність його спадкодавцю, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, а також підстави для визнання такого права в судовому порядку і неможливість отримання Свідоцтва про право на спадщину у спосіб, встановлений законом.

Зазначені обставини були встановлені судом в ході судового розгляду.

На момент звернення до суду позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права та отримати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на кв. АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно з інформаційним листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, зважаючи на те, що ОСОБА_1 у інший спосіб, ніж визнання в судовому порядку права власності на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_3 , позбавлена можливості захистити свої права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в цій частині.

Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне:«Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 22.04.2024 року направлено до суду клопотання про приєднання до справи доказів витрат на правничу допомогу, де вказано розмір витрат на правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн.

На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем долучено: копію договіру про надання професійної правничої допомоги від 10.03.2023 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Войчуком В.А., копію додаткової угоди до договору від 10.03.2023 року, копію акту прийняття передачі надання правової (правничої) допомоги від 22.04.2024 року.

Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат, за відсутності факту оплати, вбачається також із практики ЄСПЛ.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього.

Водночас, суд також бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат.

Разом з тим, суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 50 000,00 грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт з обсягом виконаної адвокатом роботи та понесеними відповідачем фактичними витратами.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути частково витрати на правничу допомогу з відповідача на користь позивача та зменшити суму до 10 000,00 грн, яка відповідає розумному розміру та критерію реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності предмету спору.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 411,30 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,10 кв.м., загальною площею 32,80 кв.м. в порядку спадкування за заповітом від 31 серпня 1991 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Данилюк Д.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1с-867, після ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 411,30 грн та на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а всього 16 411 (шістнадцять тисяч чотириста одинадцять) гривень 30 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

За письмовою заявою відповідача, поданою до суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2024 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб