ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3265/24 Справа № 757/1674/23-ц Головуючий у першій інстанції: Битяк І.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна, в особі Кабінету Міністрів України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої руйнуванням житла,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартири, загальною площею 49,6 кв.м. житловою площею 25 кв.м., що розташована за адресою по АДРЕСА_1 . 20.10.2014 року та 01.02.2015 року вказана квартира булла двічі пошкоджена внаслідок артилерійських обстрілів під час проведення антитерористичної операції. В той же час, позивачі продовжували проживати у цій квартирі, так як це було їх єдиним житлом. За даним фактом 10.07.2014 року було відкрите кримінальне провадження за ст. 258 КК України та внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000176. Відповідно до Акту обстеження житла від 27.11.2020 року, будинок за вищевказаною адресою було визнано пошкодженим, непридатним для проживання, зафіксовані такі пошкодження: пошкоджені стіни, в одній кімнаті зруйнована підлога, відсутнє електропостачання, зруйноване одне вікно, інші вікна пошкоджені. Позивачі, відповідно до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, затвердженого 18.12.2013 року №947, звернулися до Сєвєродонецької військово-цивільної адміністрації Луганської області із заявою про виплату грошової допомоги. Однак, станом на теперішній час відповіді не отримали, пропозицій щодо евакуації або переселення в інше житло, допомоги щодо відновлення житла від органів місцевого самоврядування чи державних органів не надходило. Отже, незважаючи на запровадження механізму компенсації, позивачі позбавлені можливості отримати компенсацію в адміністративному порядку. Важають, що у зв`язку з тим, що держава Україна не виконала свої позитивні обов`язки щодо гарантування права власності громадян України та права на житло, вона має відшкодувати матеріальні збитки, пов`язані з руйнуванням нерухомого майна. За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій та елементів квартири АДРЕСА_2 становить 273756,30 грн. Тому позивачі просили стягнути на свою користь з Держави Україна, в особі Кабінету Міністрів України, за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію шкоди від руйнування квартири по АДРЕСА_1 в сумі по 136878,00 грн кожній.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частці кожній квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 25.11.2020 року приватним нотаріусом Попаснянського районного нотаріального округу Золотарьовою М.П., зареєстрованих в реєстрі за номерами 806 та 807 (а.с. 20, 22).

Права власності позивачів по 1/2 за кожною зареєстроване 25.11.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 21, 23).

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014 розпочата антитерористична операція.

Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14.04.2014 року №405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Золоте Луганської області.

Згідно з актами обстеження житла від 27.11.2020 року №10 та №11, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації орієнтовною датою зі слів заявниці 20.10.2014 та 01.02.2015, було проведено комісійне обстеження квартири АДРЕСА_2 , в ході якого виявлені такі пошкодження: частково пошкоджені стіни, в одній кімнаті зруйнована підлога, відсутнє електропостачання, зруйноване одне вікно, інші вікна пошкоджені, дах/покрівля відновлений; за висновком комісії житло непридатне для проживання (а.с. 26-28, 29-30).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підставі вказаних вище актів обстеження №10 та №11 від 27.11.2020 року, визнані особами, постраждалими внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресію російської федерації 20.10.2014 та 01.02.2015 року (а.с. 31, 32).

За фактом руйнування (пошкодження) квартири АДРЕСА_2 , внаслідок обстрілу 20.10.2014 та 01.02.2015 з боку незаконних збройних формувань так званої ЛНР у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження за №0000176 від 20.09.2014 за ч. 3 ст. 258 КК України (а.с. 34).

Відповідно до висновку судового експерта №25 від 12.05.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, складеного судовим експертом ОСОБА_4 , квартира АДРЕСА_2 пошкоджена; дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій і елементів (об`єктів), розташованих за вищевказаною адресою, складає 273756,30 грн. (а.с. 35-42).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Позивачі обґрунтовують свій позов, зокрема, тим, що згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародним законодавством про боротьбу з тероризмом та національним законодавством України держава є відповідальною за відшкодування збитків, спричинених майну на території міста Золоте Луганської області, на території якого здійснювалася АТО, натомість механізм реалізації закріпленого за державою обов`язку не встановлений через відсутність відповідного законодавства.

Також позивачі зазначають, що майнову шкоду, наведену у позові, їм завдано і бездіяльністю державних правоохоронних органів щодо об`єктивного і незалежного розслідування випадку спричинення шкоди у кримінальному провадженні.

Разом з тим, позивачі не стверджують, що пошкодження належної їм на праві власності квартири було наслідком порушення державою її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а судом не встановлено, що таке пошкодження відбулося внаслідок дій держави. Отже, ця справа стосується захисту позивачами не права власності на квартиру від посягань з боку держави, а права на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди, заподіяної у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного на праві власності об`єкта житлової нерухомості.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

За частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Водночас статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно».

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні.

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом (стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).

Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення.

Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами.

Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Проте, залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого, означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 вересня 2019 року №265/6582/16-ц (провадження №14-17цс19).

Згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування шкоди, завданої особі у зв`язку із пошкодженням майна внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на майно у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі Конвенції. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи).

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12 травня 2022 року №635/6172/17 (провадження №14-167цс20).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що позов було подано на захист права щодо отримання за рахунок держави відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної позивачам, яку вони визначили, як вартість відновлювального ремонту пошкодженого на території проведення АТО майна; приймаючи до уваги, що вимог про стягнення моральної шкоди у даній справі не заявлено, а позов обґрунтований, зокрема, порушенням державою позитивного обов`язку, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з Держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь позивачів компенсації шкоди від руйнування квартири по АДРЕСА_1 в сумі по 136878,00 грн кожній.

Крім того, 02 вересня 2020 року, тобто після подання позовної заяви у даній справі, постановою Кабінету Міністрів України №767, яка набрала чинності 08.09.2020, затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, а також внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання.

Згідно пункту 19 Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (в редакції постанови КМУ від 2 вересня 2020 року №767), після отримання довідки про визнання особи постраждалою внаслідок надзвичайної ситуації за формою згідно з додатком 3 постраждалі, їх законні представники або представники, які діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності (далі - представник), додатково подають органам місцевого самоврядування, а в разі їх відсутності - військово-цивільним адміністраціям населених пунктів: 1) заяву у довільній формі про виплату грошової компенсації. У заяві зазначаються реквізити банківської картки (карткового рахунка у банку), на яку (який) перераховується компенсація, та зазначається, що заявник не звертався за виплатою до інших органів місцевого самоврядування, а в разі їх відсутності - військово-цивільних адміністрацій населених пунктів; 2) копію довідки про визнання особи постраждалою внаслідок надзвичайної ситуації; 3) копію акта обстеження житла; 4) інформаційну довідку (витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням, яка видається в установленому порядку на підставі акта обстеження житла.

Комісія протягом десяти робочих днів з моменту отримання списку постраждалих, житло яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, приймає рішення щодо надання або відмови в наданні грошової компенсації. Постраждалі, щодо заяв яких було прийнято рішення про надання грошової компенсації, включаються до узагальненого списку постраждалих, що оформляється відповідним протоколом (п. 22 вказаного вище Порядку).

Однак, отримавши довідки про визнання позивачів постраждалими внаслідок надзвичайної ситуації від 30.11.2020 №10 та №11, вони не представили суду доказів факту їх звернення до органу місцевого самоврядування (військово-цивільної адміністрації) населеного пункту із заявами про виплату їм грошової компенсації, доказів прийняття відповідною комісією рішення про відмову в наданні грошової компенсації, невключення їх до узагальненого списку постраждалих, тощо; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань. Непредставлення суду наведених доказів, незаявлення клопотання про витребування вказаних доказів судом виключає можливість встановити факт одержання/неодержання позивачками вищевказаної грошової компенсації.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 38 ЦПК України у вказаній редакції). Близькі за змістом приписи є у частині другій статті 48 і в частині четвертій статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на вирішення справи у судах.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 рокуу справі № 688/2479/16-ц(пункти 25-28), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)).

Позов, зокрема, обгрунтований бездіяльністю державних правоохоронних органів щодо об`єктивного, незалежного і своєчасного розслідування випадку спричинення шкоди у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000176 від 20.09.2014; позовна вимога про стягнення, у звязку з наведеними обставинами, на користь позивачів моральної шкоди не заявлена; також не залучено до участі у справі в якості належного співвідповідача відповідний правоохоронний орган держави (прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, тощо), уповноважений розслідувати вказане кримінальне провадження.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, залишивши поза увагою обґрунтування позову та те, що позивачі не просять захистити право власності на належне їм майно від посягань з боку держави, а захищають право на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами, за відсутності відповідного законодавчого регулювання такого відшкодування та бездіяльності органів державної влади, покликаних розслідувати кримінальне провадження.

Тому рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Суд звертає увагу, що позивачі, за наявності підстав, на захист своїх прав та законних інтересів, не позбавлені можливості звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова