Провадження № 22-ц/802/737/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») у жовтні 20223 року звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позов обґрунтований тим, що 15 серпня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VOY0G500000276, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 72593,75 грн. з кінцевим терміном повернення до 15 серпня 2022 року та зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором, 15 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № VOY0G500000276. Однак, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконали і станом на 15 серпня 2023 року сума боргу становить 694 815,51 грн, з яких 71 190,19 грн заборгованість за кредитом, 165 815,16 грн за відсотками та 457 810,16 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Просив стягнути солідарно з відповідачів 237 405,60 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 71 190,19 грн заборгованість за кредитом, 165 815,16 грн за відсотками та 400,25 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором в період з 16 липня 2007 року по 16 травня 2008 року, судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VOY0G500000276 від 15 серпня 2007 року в розмірі 237005, 35 грн та по 1777,54 грн судових витрат з кожного.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не повідомляв її про місце та час проведення судових засідань. Не враховано положення кредитного договору. Платежі на погашення заборгованості не здійснювались з 19 серпня 2008 року, тому пропущено строк позовної давності, який вона просила застосувати. Позивач не повідомляв її про збільшення відсоткової ставки, нарахування відсотків за кредитом не відповідає діючому законодавству. Пред`явлення позову до поручителя вчинено після пропуску строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦПК України, після якого припиняється дія договору поруки, а також у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності, за наявності зміни зобов`язання. Просила скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Строк дії кредитного договору сторони домовились установити до 15 серпня 2022 року, з позовом банк звернувся у 2023 році, тому загальний строк на звернення до суду не пропущено. Відсоткова ставка, передбачена умовами договору, застосована банком у зв`язку із невиконанням умов договору, а саме прострочення платежів. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав письмові пояснення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 . Зазначив про незастосування судом першої інстанції в цій справі позовної давності та що пред`явлення позову до поручителя вчинено після пропуску строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, після якого припиняється дія договору поруки, а також про збільшення обсягу відповідальності у зв`язку із зміною зобов`язання.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За п. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи та не свідчить про відмову сторони від одержання повістки (постанова Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21).

Колегія суддів частково відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції відповідачів про час та місце розгляду справи. Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 користувався професійною правничою допомогою представника ОСОБА_3 , який брав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції.

Одночасно із цим, апеляційну скаргу подає виключно відповідач ОСОБА_1 , яка отримувала примірник позовної заяви з додатками, ухвалу про відкриття провадження, подавала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Відповідач ОСОБА_1 у відзиві не повідомила номеру засобів зв`язку, поштову адресу (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, чим порушила вимоги ст. 178 ЦПК України. Судова повістка з викликом її в судове засідання на 09 травня 2024 року повернулась до суду першої інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не підтверджує її належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення.

Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VOY0G500000276, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 72 593,75 грн з кінцевим терміном повернення до 15 серпня 2022 року та зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Згідно з п. 1.1. кредитного договору, банк надав відповідачу кредитні кошти зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15,6% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Із представленого суду розрахунку заборгованості встановлено, що загальний борг ОСОБА_1 станом на 15 серпня 2024 року за кредитним договором нараховано в сумі 694 815,51 грн, з яких 71 190,19 грн заборгованість за кредитом, 165 815,16 грн за відсотками та 457 810,16 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. При цьому, вказаним розрахунком визначено суму до стягнення, а саме: 237 405,60 грн, з яких: 71 190,19 грн заборгованість за кредитом, 165 815,16 грн за відсотками та 400,25 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором в період з 16 листопада 2007 року по 16 травня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором, 15 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № VOY0G500000276.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Колегія суддів зазначає, що за встановленими у цій справі обставинами строк повернення кредиту настав 15 серпня 2022 року (сплив строку кредитування), тому саме з цього часу протягом трьох років у позивача виникло право звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав за кредитним договором. З позовом банк звернувся 04 жовтня 2024 року - в межах позовної давності.

З огляду на наведене відсутні підстави для застосування позовної давності до заборгованості, що нарахована відповідачам в межах строку кредитування. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 червня 2023 року в справі № 562/1523/21, та у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

Пунктами 4.1 4.3 укладеному між сторонами договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит; не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання.

Частина четверта статті 559 ЦК України в редакції станом на 15 серпня 2007 року передбачала, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Одночасно із цим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Вищевказаний Закон доповнив розділ «Прикінцеві положення» ЦК України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 зазначено, що на території України установлено карантин з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні до 30 червня 2023 року.

Про необхідність врахування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», указано й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20.

У справі, що переглядається, строк виконання основного зобов`язання настав 15 серпня 2022 року, з цієї дати почався перебіг шестимісячного строку на звернення кредитора з позовною вимогою до поручителя ОСОБА_2 про виконання забезпеченого порукою зобов`язання, який продовжувався до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, запровадженого у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.

Банк звернувся в суд, зокрема й до поручителя 04 жовтня 2023 року, тобто в межах строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки з ОСОБА_2 ), з урахуванням дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання поруки відповідача ОСОБА_2 припиненою. Цей висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 серпня 2024 року у справі № 537/2060/22.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 725/3981/14, застосуванню до вказаних правовідносин не підлягають, оскільки у справі, що переглядалась Верховним Судом, сторони договору поруки обумовили строк її чинності в відповідному пункті договору.

В частині доводів апеляційної скарги про зміну обсягу зобов`язання відповідачів, колегія суддів зазначає таке.

У справі, що переглядається, відповідно до п.7.1 позичальник та банк встановили розмір місячної відсоткової ставки у розмірі 15.6% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 7.4. договору встановлено розмір відсоткової ставки 2,6% на місць (2,6*12=31,2 % на рік) у разі застосування банком ст. 212 ЦК України

Відповідно до частин 1, 3 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок щодо обов`язковості договору і розтлумачено поняття добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок щодо доктрин venire contra factumproprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. До аналогічного висновку прийшов Верховний суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 496/1561/16-ц (провадження № 61-10850св19).

Отже, відсоткова ставка передбачена пунктом 7.4 застосована банком у зв`язку з невиконанням договору, а саме простроченням платежів. Відповідач невиконання умов договору щодо повернення кредиту не заперечувала, та підтвердила, що останнє погашення ними було здійснено 2008 року. Банк мав право нараховувати відсотки на прострочену заборгованість.

Зміни банком в односторонньому розміру відсоткової ставки у сторону збільшення не встановлено, як і підстави припинення поруки у порядку ч. 1 ст. 559 ЦПК України.

У справі № 523/3082/14-ц, на постанову Верховного Суду від 05 червня 2019 року у якій посилається відповідач, поручителі не надали згоди на підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, у результаті чого збільшилися їхні обов`язки. У справі, що переглядається апеляційним судом встановлено відмінні обставини, тому вищевказані висновки Верховного Суду застосуванню не підлягають.

Відповідно до розрахунку заборгованості розмір пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором в період з 16 листопада 2007 року по 16 травня 2008 року становить 400,25 грн

Частиною 2 статті 258ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення пені до задоволення не підлягають.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову та необхідність солідарного стягнення з відповідачів в користь АТ КБ «Приватбанк» 237 005,35 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 71 190,19 грн - заборгованість за кредитом, 165 815,16 грн - заборгованість за відсотками.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача, скасуванням рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав та ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 3555,08 грн ((237005,35/237405,60) * 3561,08), тобто по 1777,54 грн з кожного. Судовий збір за подання апеляційної скарги залишити за відповідачем ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 6, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року в цій справі скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VOY0G500000276 від 15 серпня 2007 року в розмірі 237 005 (двісті тридцять сім тисяч п`ять) гривень 35 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з кожного по 1777 (одній тисячі сімсот сімдесят сім) гривень 54 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді