ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м.Суми

Справа №576/2428/23

Номер провадження 22-ц/816/490/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2023 року, у складі судді Колодяжного А.О., ухвалене у м. Глухів,

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Васюка М.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі розписки від 17.07.2019 р. на суму 1500 доларів США, і відповідно до умов розписки ОСОБА_2 повинен був повернути грошові кошти до 17.08.2020 р., але не повернув. Позивачкою неодноразово вживались заходи з метою досудового врегулювання спору, але будь-які заклики з метою погашення заборгованості у добровільному порядку залишились без задоволення та проігноровані відповідачем.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 17.07.2019 р. у розмірі 1500 доларів США.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника адвоката Васюка М.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального права, порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно розписки від 17.07.2019 р. у розмірі 1500 доларів США. Судові витрати покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розписка є доказом укладення договору позики та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Зазначає, що цей договір не визнаний в судовому порядку недійним та не розірваний, а тому на думку апелянта відповідач має виконувати його умови.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем оформлена розписка від 17.07.2019, копію якої позивачем додано до позовної заяви, із змісту якої слідує, що ОСОБА_2 склав розписку про те, що (дослівно) «зобов`язується повернути грошові кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США ОСОБА_1 до 17.07.2020 р. за автомобіль марки ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, отримання відповідачем грошових коштів у борг і, як наслідок, обов`язку повернути такі кошти у визначений строк, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), які було належним чином враховано судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з доказів, наявних у матеріалах справи, повно і всебічно досліджених судом першої інстанції, зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що зі змісту зазначеної розписки відповідача ОСОБА_2 від 17.07.2019 р. не вбачається, що він взяв у позивачки кошти у розмірі 1500 доларів США саме в борг. Відомостей про те, що позивачка фактично передала грошову суму відповідачу, а відповідач фактично отримав грошові кошти від позивачки в цей же або інший день, у розписці також не зазначено.

Тобто, позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21, виявив справжню правову природу правовідносин сторін, незважаючи на найменування розписки, та, залежно від установлених результатів, зробив відповідні правові висновки про те, що надана позивачкою розписка не підтверджує укладення сторонами договору позики, оскільки з неї не вбачається факту отримання в борг певної грошової суми, тобто відсутній обов`язковий елемент договору позики.

Враховуючи зазначене, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що розписка є доказом укладення договору позики, оскільки між сторонами існують інші відносини, не пов`язані з позикою.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, у достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, тому підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, неправильного тлумачення позивачем норм матеріального та процесуального права та незгоди з правильним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов