КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Рибалка Ю.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7141/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної протиправними діями та рішеннями,

В с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30.06.2016 склав присягу адвоката України та на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777 від 30.06.2016.

Із зазначеного часу інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача (профайл 50932 ЄРАУ), але згодом була заблокована, а в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру.

Рішенням суду від 18.04.2018, яке набрало законної сили 27.11.2018, за його позовом дії відповідача щодо вилучення інформації про позивача як адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України визнані протиправними та зобов`язано відновити для публічного доступу відповідні відомості в ЄРАУ.

У подальшому рішенням від 14.12.2018 № 227 Ради адвокатів України скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та відповідачем внесено інформацію до профайла адвоката 50932 про припинення його права на зайняття адвокатською діяльністю.

Рішенням суду від 09.10.2019, яке набрало законної сили 02.07.2020, після його перегляду апеляційним судом, наведене рішення № 227 визнано протиправним та скасоване. Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідачем вчинені дії, що скеровані на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та неправомірно позбавлено позивача права займатися адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в акспекті доступу до професії.

Позивач зазначав, що незаконне втручання відповідача в його особисте і сімейне життя безпосередньо має причинний зв`язок з наслідками завдання йому матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з неможливістю тривалий час (більше трьох років) здійснювати професійну діяльність та отримувати дохід від неї.

Вказував, що рішеннями судів всіх інстанцій встановлено протиправність дій та рішень відповідача, які мали вплив на його приватне і професійне життя, тому вважає доведеною вину відповідача та наявність підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода складається з витрат, які позивач вимушено поніс у зв`язку з відновленням своїх порушених прав та не отриманих доходів, які міг отримати надаючи послуги клієнтам.

У зв`язку з такими діями відповідача постраждало здоров`я позивача, його нормальні життєві стосунки, честь гідність та ділова репутація. Це також призвело до вимушеного припинення договорів про надання правничої допомоги клієнтам та втрати доходів на які він очікував.

У результаті таких дій позивач зазнав моральних страждань.

Посилаючись на викладене, просив суд просить стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної та моральної шкоди грошові кошти у сумі 710 398, 11 грн, з яких: матеріальна шкода у сумі 127 833, 28 грн, моральна шкода у сумі 582 564,83 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Недержавної некомерціи?ної професіи?ної організації «Національної асоціації адвокатів Украі?ни» на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у сумі 70 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Недержавної некомерціи?ної професіи?ної організації «Національної асоціації адвокатів Украі?ни» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 700,00 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги, рішення в частині стягнутої моральної шкоди змінити, стягнувши моральну шкоду у розмірі 582 564,83 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та наявністю у позивача збитків у виді упущеної вигоди від неможливості зайняття професійною діяльністю, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Вказує, що стягнутий судом розмір моральної шкоди є заниженим та не компенсує позивачеві завдану шкоду у повному обсязі. Наголошує, що суд безпідставно не застосував до спірних відносин судову практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо визначення розміру завданої шкоди.

Відповідач НААУ також подав апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі зазначає, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння моральної шкоди та причинний зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків про які вказує позивач. Стверджує, що стягнутий судом розмір моральної шкоди є завищеним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 проти задоволення скарги заперечив та просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, як законне та обґрунтоване. Посилається на доведеність підстав для стягнення моральної шкоди.

Відповідач НААУ також подав відзив на апеляційну скаргу позивача, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін. Зазначає, що вимоги позивача про відшкодування шкоди вже були розглянуті адміністративним судом у межах справи №640/30119/20.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Сторони взяли участь у судових засіданнях у апеляційному суді.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30.06.2016 позивач склав присягу адвоката України та на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777 від 30.06.2016.

Інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача (профайл 50932 ЄРАУ), але у вересні 2016 року була заблокована. Після звернення позивача відомості були відновлені, але у січні 2017 року знову стали недоступними, в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2018 у справі № 826/1765/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 та постановою Верховного Суду від 11.06.2020, частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправними дії Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» щодо вилучення з відкритого доступу публічної інформації щодо адвоката ОСОБА_1. з Єдиного реєстру адвокатів України. Зобов`язано відповідача відновити для публічного доступу відомості про ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі адвокатів України шляхом їх відображення у відкритому доступі на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

У подальшому Радою адвокатів України прийнято рішення від 14.12.2018 № 227 «Про скасування рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 ». Відповідачем внесена інформація до профайла адвоката № 50932 про припинення права ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020, постановою Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 640/2600/19, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Національної асоціації адвокатів України в особі Ради адвокатів України, визнано протиправним та скасовано рішення Ради адвокатів України від 14.12.2018 № 227 «Про скасування рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 ». В іншій частині позов залишено без розгляду.

Судами встановлено, що позивача неправомірно обмежено у праві на зайняття адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в акспекті доступу до професії, підстави для прийняття наведеного рішення були відсутні.

Постановою Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 640/30119/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі № 640/30119/20 змінено в мотивувальній частині в редакції цієї постанови в частині задоволених позовних вимог та змінено абзац другий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2021, викладено його в редакції згідно з якою зобов`язано Недержавну некомерційну професійну організацію «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України видалити в Єдиному реєстрі адвокатів України у профайлі адвоката ОСОБА_1. інформацію в розділі «Інші відомості, передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Порядком ведення Єдиного реєстру адвокатів України», в якому на день прийняття цієї постанови суду вказано: Рішенням Ради адвокатів України № 227 від 14.12.2018 року скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва № 50 від 09.06.2016 року "Про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 ". Рішення РАУ № 227 від 14.12.2018 року скасовано на підставі п. 2 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 640/2600/19.

Верховним Судом встановлено, зокрема те, що позивач ОСОБА_1 вимушений неодноразово звертатися до суду з метою відновлення права на зайняття адвокатською діяльністю та за результатами таких звернень судами встановлювались протиправність дій та рішень відповідача, які фактично обмежили право позивача на здійснення адвокатської практики у порядку визначеному Законом № 5076-VI.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року в справі № 761/24143/19 (провадження № 61-17538св20).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів належними доказами відсутність його вини у завданні моральної шкоди позивачу, тому спричинення такої шкоди позивачу внаслідок незаконних дій та рішень презюмується.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач навів аргументи про те, що внаслідок неправомірних дій та рішень відповідача, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, його протягом тривалого часу обмежено у праві на здійснення адвокатської діяльності, у зв`язку з чим він зазнав душевних страждань, у нього виник стрес, переживання, відчуття невизначеності, погіршилось самопочуття, стан здоров`я, порушилися його нормальні життєві стосунки.

Суд першої інстанції урахував доводи позивача в цій частині, оскільки вони підтверджені наявними у справі доказами, зокрема, дослідженими рішеннями судів та обставинами встановленими у них.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши незаконність дій та рішення відповідача щодо обмеження у праві позивача на здійснення адвокатської діяльності, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь грошових коштів на відшкодування моральної шкоди.

З огляду на тривалість вимушених змін у житті позивача та моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок вчинення протиправних дій та рішень, суд вважав обґрунтованим, ураховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, стягнути на його користь 70 000 грн. на відшкодування моральної шкоди і з такими висновками суду апеляційний суд погоджується.

Правильним є також висновок суду щодо вирішення спору у частині стягнення матеріальної шкоди.

Так, позивач на підтвердження завданої матеріальної шкоди надав суду, зокрема, копії: фіскальних чеків АТ «Укрпошта» про направлення поштової кореспонденції на адресу Генерального прокурора, СБУ, НАБУ, ВРП, органів Національної поліції, НААУ в особі РАУ, Окружного адміністративного суду, Верховного Суду (за період 2018-2020 років); фіскальних чеків на придбання канцелярських товарів (зошитів, папіру) за 2018 рік, 2020 рік; товарних чеків щодо заправки принтера (у період з 2017 року по 2020 рік); квитанцій про сплату за послуги доступу до мережі Інтернет у 2019 та 2020 роках); квитанцій про сплату судового збору у зв`язку з розглядом справ адміністративними судами за 2019 рік; квитанції та актів наданих послуг щодо фіксації та дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет за 2017 рік; довідки ТОВ «Сузір`я» та виписка про платежі за послуги санаторно-курортного лікування у період 2017, 2018, 2019 років; договорів про надання спортивно-оздоровчих послуг (фітнес клуб «Спортлайф») у 2018, 2019 роках та квитанцій про їх оплату; договору про надання ОСОБА_2 (сину позивача) медичних послуг ТОВ «Ексімер-Київ» та фіскальних чеків про оплату таких послуг у 2019, 2020 роках; документів про оплату послуг хостингу (квитанція від 07.03.2017).

Однак, зі змісту копій документів наданих на підтвердження понесених витрат не можливо однозначно встановити, що вони стосуються завданих позивачу збитків саме у зв`язку з діями відповідача, стосуються спору, який виник між сторонами. Тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність заподіяної позивачу шкоди з вини відповідача в цій частині.

Щодо стягнення витрат (судових витрат - судового збору, поштових витрат, витрат пов`язаних з отримання висновків експерта) понесених позивачем у зв`язку з розглядом судами адміністративних справ, на підтвердження чого надані копії квитанцій №13 та № 7 від 13.02.2019 та актів № 1 від 18.08.2017 , № 2 від 29.09.2017.

Суд обґрунтовано відхилив такі докази та звернув увагу на те, що ці витрати є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Вони не є тотожними реальним збиткам та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Отже стягнення таких витрат у порядку відшкодування матеріальної шкоди не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Щодо втрати доходу у зв`язку з розірванням договорів надання правничої допомоги, правильними є висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено розмір не отриманих гонорарів за такими угодами, оскільки договори № 27/03/18 від 27.03.2018, № 01/10/18 від 01.10.2018, № 02/01/19 від 02.01.2019 не містять даних щодо оплати правової допомоги адвоката. Суми гонорарів визначені в п. 4 кожного акту виконання додаткової угоди про розірвання договорів № 27/03/18 від 27.03.2018, № 01/10/18 від 01.10.2018, № 02/01/19 від 02.01.2019 не мають належного документального підтвердження, а тому не можуть бути взяті до уваги судом.

При цьому актів виконаних робіт з переліком наданих послуг та розмірами гонорарів на виконання відповідних договорів матеріали справи не містять. Також позивачем не надано будь-яких доказів щодо оплати наданих послуг згідно з договорами.

Ураховуючи непідтвердження фактично наданих послуг та їх оплати у суду відсутні підстави вважати обґрунтованими наведені позивачем розміри не отриманих у майбутньому доходів у зв`язку з розірванням угод.

За наявними у матеріалах справи доказами у суду немає можливості встановити, який можливий заробіток позивач міг би отримати від професійної адвокатської діяльності за той період, коли він був обмежений у праві займатися адвокатською діяльністю.

Тому суд обґрунтовано вважав недоведеною позивачем упущену вигоду у вигляді не отриманих у майбутньому доходів від здійснення відповідної професійної діяльності.

Також суд відхилив доводи позивача про завдані йому збитки, що складають розмір сплаченого ЄСВ за 2019 рік. Слід зазначити, що обов`язок його сплати виникає у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність з дня їх державної реєстрації та підлягає сплаті незалежно від фінансового стану, незалежно від здійснення діяльності. Тому суд не вважає сплату ЄСВ збитками завданими з вини відповідача.

З таких же підстав суд відхилив доводи позивача про завдання йому збитків з вини відповідача, які складаються з його внеску на покриття витрат на ведення ЄРАУ, ВРКА за 2019 рік, оскільки такі кошти були сплачені позивачем вже після обмеження його права на зайняття адвокатською діяльністю. Крім того, такі витрати характеризуються його узгодженим волевиявленням та не можуть бути розглянуті як витрати понесені з вини відповідача.

У зв`язку із встановленими обставинами, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційних скарг сторін в цілому повторюють їх пояснення, надані в суді першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди учасників з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилаються сторони у своїх апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Апеляційний суд також критично оцінює посилання позивача ОСОБА_1 на судову практику Верховного Суду, зокрема, у справах №604/423/23, №925/1525/19, №607/1009/23, №922/3928/20, оскільки вказані судові справи стосуються правовідносин, відмінних від тих, що є предметом розгляду в межах даної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова