ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 2-114/09/01
Номер провадження 22-ц/818/2476/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Рябовол В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року в справі № 2-114/09/01 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2005 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на самовільно реконструйовані нежитлові приміщення № 1а, 2а, За, 5-14, І в літ. «А-4» будинку АДРЕСА_1 загальною площею 191,0 кв.м. під кафе.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2005 року. по справі № 2-837/05 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, визнано право власності за ОСОБА_1 на самовільно реконструйовані нежитлові приміщення № 1а, 2а, За, 5-14, І в літ. «А-4» будинку АДРЕСА_1 загальною площею 191,0 кв.м. під кафе.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2006 року було задоволено заяву власників квартир житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_19 про перегляд судового рішення в зв`язку з нововиявленими обставинами, скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2005 року по справі № 2-837/05 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення, залучено до участі у справі власників квартир житлового будинку АДРЕСА_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача, заборонено ОСОБА_1 здійснювати будівельні роботи з реконструкції нежитлових приміщень № 1а, 2а, За, 5-14, І в літ. «А-4» будинку АДРЕСА_1 загальною площею 191,0 кв.м., справу призначено до нового розгляду.

У вересні 2006 року ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , ОСОБА_19 звернулись з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який судом прийнято до свого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2007 року роз`єднано провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 до Харківської міської ради, 3-х осіб про визнання права власності на нежитлові приміщення та за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_25 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яке виділено в окреме провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільно реконструйовані нежитлові приміщення № 1а, 2а, За, 5-14, 1 в літ. А-4 цокольного поверху будинку АДРЕСА_1 загальною площею 191,0 кв. м під кафе.

Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2007 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2006 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду.

При новому розгляді справи ОСОБА_1 було уточнено позовні вимоги та зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 9 лютого 2005 року вона є власником нежитлових приміщень 1а, 2а, 3а, 5-14, 1 в літ. «А-4» будинку АДРЕСА_1 загальною площею 191,0 кв. м. Вказані нежитлові приміщення були нею реконструйовані в приміщення кафе, а саме: холл з барною стойкою «1а» площею 24,6 кв. м, санвузол «2а» площею 3,7 кв. м, обідню залу «За» площею 18,8 кв. м, холл «5» площею 27,6 кв. м, коридор «6» площею 6,6 кв. м, підсобне приміщення «7» площею 8,3 кв. м, кабінет «8» площею, 8,3 кв. м, коридор «9» площею 8,3 кв. м, кухню «10» площею 27,6 кв. м, обідня зала «И» площею 27,3 кв. м, буфет «12» площею 7,8 кв. м, санвузол «13» площею 7,6 кв. м, обідня зала «14» площею 12,0 кв. м, коридор «1» площею 2,5 кв. м загальною площею 191 кв. м.

Реконструйовані нежитлові приміщення цокольного поверху будинку АДРЕСА_1 відповідають будівельним нормам та правилам для цільового використання під кафе, що встановлено висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на нежитлові приміщення: холл з барною стойкою «1а» площею 24,6 кв. м, санвузол «2а» площею 3,7 кв. м, обідню залу «3а» площею 18,8 кв. м, холл «5» площею 27,6 кв. м, коридор «6» площею 6,6 кв. м, підсобне приміщення «7» площею 8,3 кв. м, кабінет «8» площею, 8,3 кв. м, коридор «9» площею 8,3 кв. м, кухню «1о» площею 27,6 кв. м, обідня зала «11» площе. 27,3 кв. м, буфет «12» площею 7,8 кв. м, санвузол «13» площею 7,6 кв. м, обідня зала «14» площею 12,0 кв. м, коридор «1» площею 2,5 кв. м загальною площею 191 кв. м цокольного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення: холл з барною стойкою «1а» площею 24,6 кв. м, санвузол «2а» площею 3,7 кв. м, обідню залу «3а» площею 18,8 кв. м, холл «5» площею 27,6 кв. м, коридор «6» площею 6,6 кв. м, підсобне приміщення «7» площею 8,3 кв. м, кабінет «8» площею, 8,3 кв. м, коридор «9» площею 8,3 кв. м, кухню «1о» площею 27,6 кв. м, обідня зала «11» площею 27,3 кв. м, буфет «12» площею 7,8 кв. м, санвузол «13» площею 7,6 кв. м, обідня зала «14» площею 12,0 кв. м, коридор «1» площею 2,5 кв. м загальною площею 191 кв. м цокольного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що проведені переобладнання не змінили правовий статус спірних приміщень, не порушують охоронювані права та інтереси третіх осіб, які протягом перебування справи в провадженні суду не заявляли позовних вимог про усунення перешкод в користуванні належною їм власністю, то наявні підстави для задоволення позову та визнання права власності на спірне майно за позивачкою.

08 травня 2024 року ОСОБА_2 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимогами чинного законодавства не передбачено можливість набуття права власності на самочинне будівництво без згоди власника землі та прав інших осіб, які можуть бути порушені.

Відсутність позовів від інших осіб не є безумовною підставою вважати, що права інших осіб не порушуються спірним будівництвом.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи реконструйовані приміщення відповідають будівельним нормам для цільового використання під кафе, проте судом визнано за позивачкою право власності на приміщення взагалі, тобто висновок експертизи не є належним доказом по справі.

12 червня 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просила залишити без змін та закрити апеляційне провадження.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси або обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалося.

Апелянту було відомо про проведення нею переобладнань спірних приміщень та 27 жовтня 2005 року ним було надано нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої він не заперечував проти реконструкції цих приміщень (Т. 1 а. с. 90).

Також, ОСОБА_2 не мав претензій ні під час реконструкції приміщень, ні під час тривалого судового розгляду даної справи, ні впродовж 15 років після винесення остаточного рішення по справі.

Зазначала, що в Київському районному суді м. Харкова розглядається справа № 953/18623/20 за її позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди (у великому розмірі), завданої залиттям спірного приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_2 щодо оскарження цього рішення спрямовані на затягування розгляду вказаної справи, оскільки після відкриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою він подав клопотання про зупинення провадження у справі № 953/18623/20. Висновком проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що проведені переобладнання приміщення не вплинули негативно на технічний стан та конструктивні елементи будинку, в якому розташована квартира ОСОБА_27 , тобто оскаржуваним рішенням його права не порушено.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 адвоката Рябовол В.В., який підтримав апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_1 , яка проти апеляційної скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 09 лютого 2005 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення №№ 1а, 2а, За, 5-14, І в літ. А-4, загальною площею 191 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 4-5).

10 серпня 2005 року Колективним підприємством науко-виробничою фірмою «Сантек» складено висновок про технічний стан будівельних конструкцій підвальних приміщень №№1а…3а, 5..14 будинку по АДРЕСА_1 , технічний стан основних несучих конструкцій будівлі (стін, фундаментів, перекриття) у місці розташування обстежуваних приміщень характеризується як задовільний. Виконані роботи з проведення реконструкції не погіршили стану конструкцій будівлі та можуть бути збережені. Виконання робіт, що пропонуються замовником, можливе і не вплине негативно на технічний стан конструкцій будівлі. При цьому в місці влаштування отворів у стінах рекомендується попередньо виконати їх посилення. Після завершення робіт із реконструкції зазначені приміщення можуть бути використані під кафе. Під час подальших робіт керуватися викладеними нижче рекомендаціями. Реконструкцію вести за робочим проектом, розробленим ліцензованою організацією та затвердженим у встановленому порядку. Заходи щодо усунення прихованих дефектів будівельних конструкцій будівлі, які будуть виявлені в ході робіт з реконструкції, мають бути вироблені авторами проекту реконструкції у порядку авторського нагляду (том 1, а.с. 15-20).

16 серпня 2005 року ОСОБА_1 подано позов про визнання права власності на нежитлові приміщення №№ 1а, 2а, За, 5-14, І в літ. А-4, загальною площею 191 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2005 року. по справі №2-837/05 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2007 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2006 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1406 від 18 березня 2008 року, складеному експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім Засл. Проф. М.С.Бокаріуса, встановлено Переобладнані нежитлові приміщення цокольного поверху будинку АДРЕСА_1 відповідають вимогам будівельних норм та правил для цільового використання під кафе. Переобладнання цокольного поверху під кафе, проведені ОСОБА_1 , не вплинули негативно на технічний стан та конструктивні елементи будинку АДРЕСА_1 . Також експертом зазначено, що самовільне переобладнання нежитлових приміщень цокольного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 виразилося у тому, що було розібрано перегородку між приміщеннями 9 та 10 та утворено нове приміщення кухні площею 27,60 кв. м, зведено перегородку в приміщенні 13 та організовано приміщення коридору 9 площею 8,3 кв. м та санвузол площею 7,6 кв. м, зведено перегородку в коридорі 6 для організації санвузла площею 3,7 кв. м, улаштовані зовнішні сходи до приміщень зі сторони АДРЕСА_2 , закладені віконні прорізи в приміщенні кухні 10, замінено заповнення віконних та дверних прорізів, виконано ремонт оздоблювальних покриттів конструктивних елементів приміщень, улаштовані інженерні мережі, встановлено санітарно-технічне обладнання. При таких переобладнаннях несучі стіни не розбиралися та нові дверні прорізи в них не влаштовувалися, виїмка ґрунту та оголення фундаментів не проводилося. Наявність дефектів в зовнішніх, внутрішніх несучих стінах, в перекритті, які б свідчили про втрату їх несучої спроможності не встановлено. Технічний стан основних несучих конструкцій будівлі в місці розташування досліджуваних приміщень характеризується як задовільній, (том 2, а.с.62-81).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року уточнений позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення: холл з барною стойкою «1а» площею 24,6 кв. м, санвузол «2а» площею 3,7 кв. м, обідню залу «3а» площею 18,8 кв. м, холл «5» площею 27,6 кв. м, коридор «6» площею 6,6 кв. м, підсобне приміщення «7» площею 8,3 кв. м, кабінет «8» площею, 8,3 кв. м, коридор «9» площею 8,3 кв. м, кухню «1о» площею 27,6 кв. м, обідня зала «11» площею 27,3 кв. м, буфет «12» площею 7,8 кв. м, санвузол «13» площею 7,6 кв. м, обідня зала «14» площею 12,0 кв. м, коридор «1» площею 2,5 кв. м загальною площею 191 кв. м цокольного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 .

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина 3 статті 352 ЦПК України).

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Конструкція статті 352 ЦПК України у системному тлумаченні з частиною 1 статті 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому статтею 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 4 статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив.

Матеріали справи свідчать, що 27 жовтня 2005 року ОСОБА_2 складено заяву, відповідно до якої він як власник квартири АДРЕСА_3 не заперечує проти реконструкції підвалу, який належить ОСОБА_1 , та перекриттів (підлог), зроблених на залізобетонній конструкцій між вищезазначеною квартирою та цим підвалом, відповідно до проектної пропозиції, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківреконструкція» (том 1, а.с. 90).

Отже, зміст наведеної заяви свідчить про те, що позивачкою погоджено із ОСОБА_2 питання про проведення реконструкції.

Також, звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не навів, яким саме чином визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення порушує принципи добросусідства та завдає йому незручностей. Відповідних доказів на підтвердження цих обставин не надав, як і не довів, що такі дії позивача можуть призвести до негативних наслідків для всього будинку.

Сам по собі факт, що заявник є власником квартири у тому же будинку, без доведення факту порушення його конкретних прав внаслідок таких дій, не свідчить про те, що ухваленим у справі рішенням вирішені питання про його права чи обов`язки.

Отже, судова колегія вважає, що рішенням суду першої інстанції не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року має бути закрито.

На підставі викладеного, керуючись ст. 362, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року в справі № 2-114/09/01 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 липня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина