Справа № 497/429/24
Провадження № 2/497/308/24
30.07.2024 року Болградський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Раца В.А.,
секретаря Божевої І.Д.,
розглянувши в загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Болградська міська рада Одеської області, про визнання втратившими право користуванням житловим приміщенням, -
22.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що він є власником частки цього житлового будинку, яка відокремлена в окрему квартиру під номером АДРЕСА_2 , де на правах членів сім`ї залишилися зареєстрованими колишня дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , відповідачі по справі. Шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано 01.04.2021 року та вона декілька років не проживає у його квартирі, вона з донькою вже три роки проживає в Республіці Білорусь. Зв`язку з відповідачами він не підтримує. Позивач звернувся до Центру адміністративних послуг Болградської міської ради з заявою про зняття з реєстрації, але отримав письмову відмову. Відмова мотивована тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним і необхідна згода всіх власників для зняття з реєстрації відповідачів. Реєстрація місця проживання відповідачів в належній позивачу квартирі не дає йому в повній мірі користуватися своїм правом розпорядження, тому він звертається до суду з цім позовом.
Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, в позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності (а.с.2).
Представник третьої особи Болградської міської ради Болградського району Одеської області Арнаутов М.І., який діє на підставі довіреності, до суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав 19.04.2024 року шляхом формування документу в системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи без участі представника міської ради, своєї позиції з приводу заявлених вимог не надав.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування частин житлового будинку, посвідченого 15 квітня 2005 року державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Станєвою В.Б., що зареєстрований в реєстрі за №1872, та укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої, на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частина жилого будинку за АДРЕСА_3 (а.с.16).
На підставі цього договору позивач ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на 1/4 частину вище вказаного житлового будинку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7050543 від 19.04.2005 року, реєстраційний номер права власності 10465160 (а.с.17).
На підставі вищевикладеного суд вважає за можливим вважати частку відповідача відокремленою, а тому він є єдиним власником, який зацікавлений у зверненні до суду з вимогами про визнання осіб втративших право користування житловим приміщенням, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , саме він проживає у відокремленій квартирі, обслуговує її та реєстрація в даній квартирі (будинку) відповідачів обмежує саме позивача по справі у праві користування та володіння цією часткою.
Судом досліджено домову книгу для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_4 , та встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 прописані з 09 липня 2013 року громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-15), які до цього часу залишаються зареєстрованими за даною адресою.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 01.04.2021 року по справі № 497/61/2021, провадження № 2/497/236/2021, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, при цьому відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с.6-7).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Враховуючи положення статей 72, 71 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад пів року, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання; проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідачів було зареєстровано в будинку на правах членів сім`ї, як дружину та дочку.

Судом встановлено, що понад установлений законом строк відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у спірному житлі не мешкають, особистих речей у житлі не мають, участі у витратах по утриманню житла не приймають, з будь-якими вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком в установленому законом порядку не зверталися, доказів протилежного суду не було надано.

Позивач ОСОБА_1 , як власник житлового будинку (квартири АДРЕСА_2 ), звернувся до Болградської міської ради Одеської області з заявами про зняття відповідачів з реєстрації, але йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю заяви співвласника житла в порядку, передбаченому п.61 Порядку, що підтверджується його заявами від 09.02.2024 року (а.с.18-19, 20-21), також з заяви встановлено, що він звертався з заявою про зняття з реєстрації ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка має тільки посвідку на постійне проживання в Україні, тобто вона не є громадянкою України, але доказів того, що дочка позивача ОСОБА_3 змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 » не надано.

З урахуванням норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Враховуючі, що відповідачі не проживають у зазначеному будинку тривали час, біля трьох років, суд вважає можливим визнати їх таким, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідачів в зазначеному житловому будинку створює перешкоди позивачу, як власнику домоволодіння (квартири АДРЕСА_2 ), у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Керуючись ст.ст. 321,383,386,391,405 ЦК України; ст.ст.4, 12, 13, 19, 141, 258-259, 263, 265, 280-284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Болградська міська рада Одеської області, про визнання втратившими право користуванням житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим в житловому будинку (квартирі АДРЕСА_5 .

Визнати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим в житловому будинку (квартирі АДРЕСА_5 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца