Справа № 127/6339/24
Провадження № 2/127/756/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д. І.,

представника позивачів - адвоката Цепляєва С. В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 11 березня 2021 року в загальному розмірі 232882,00 грн, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат. Свої вимоги мотивували тим, що 11 березня 2021 року між позивачами та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого позивачі передали, а ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 6000,00 доларів США та 35000,00 грн для здійснення підприємницької діяльності, про що свідчить розписка. Відповідач частково повернув позивачам кошти в загальному розмірі 550 доларів США та 5000,00 грн. Станом на 28 грудня 2022 року утворилась заборгованість, яка становить 5150 доларів США та 17000,00 грн. Відповідач уникає зустрічей та розмов про повернення коштів, а тому просять стягнути суму заборгованості. Крім того, керуючись ст. 625 ЦК України, також зазначають про відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання та просять в цілому стягнути з відповідача на їх користь заборгованість в загальні сумі 232882,00 грн, з яких: 214503,00 грн - заборгованість за договором позики від 11 березня 2021 року, 10904,91 грн - інфляційні втрати та 7475,00 грн - 3% річних, а також 2328,82 грн судового збору та 20000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі.

24 квітня 2024 року позивачі уточнили позовні вимоги в частині валюти боргу, надавши до суду заяву, в якій просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за договором позики від 11 березня 2021 року в розмірі 5150 доларів США та 17000,00 грн як заборгованість за договором позики, 10904,91 грн - інфляційні втрати за період прострочення зобов`язання та 7475,00 грн - 3% річних за користування позикою, а також стягнути з відповідача судові витрати: судовий збір в сумі 2328,82 грн та 20000,00 грн витрат на правову допомогу.

Вказана заява ухвалою суду від 29 квітня 2024 року (із занесення до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) прийнята до розгляду.

Відповідач правом на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 15 травня 2024 року (із занесення до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) суд прийняв до розгляду докази, надані відповідачем, щодо часткового погашення боргу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Цепляєв С. В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог та наданих відповідачем доказів.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суду повідомив, що він частково погашав борг, позивачі звертались до нього з вимогою повернути борг, однак коштів для погашення всієї суми боргу в нього не має. Позивач попередив його, що він змушений буде вживати заходів щодо повернення боргу.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань.

Судом установлено, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір, про що свідчить розписка від 11 березня 2021 року, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США та 35000,00 грн, які зобов`язувався повернути у повному обсязі.

Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення, однак не містить строку повернення позики. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Доказів про те, що вказаний договір визнаний недійсним або ж є неукладеним матеріали справи не містять.

Кошти надані позикодавцями, про що свідчать умови договору та визнається відповідачем.

Суд звертає увагу, що договір не містить строку повернення позики. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 28 грудня 2020року (у справі №499/144/17 (провадження №61- 8096св19) з приводу подібних правовідносин висловив наступний правовий висновок: «Грошові кошти, що взяті в борг за договором позики без визначеного у розписці строку повернення цих коштів, мають бути повернені у порядку та строки, що встановлені частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги.

Оскільки у розписці не встановлено строку повернення боргу відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

В судовому засіданні відповідач підтвердив, що дійсно позивачі звертались до нього із вимогою про повернення коштів та він частково в силу своєї можливості повертав кошти.

06 грудня 2022 року ОСОБА_1 повернув позивачам 4000,00 грн та 350 доларів США, а 23 грудня 2022 року - 200 доларів США та 1000,00 грн, що підтверджується розписками від 06 грудня 2022 року та від 23 грудня 2022 року. Вказані суми враховані позивачами при зверненні до суду з позовною вимогою.

Разом з тим судом установлено, що 11 січня 2023 року відповідач перерахував позивачам кошти в сумі 5075,38 грн та 23 квітня 2023 року - 1005,03 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 11 січня 2023 року та 23 квітня 2023 року.

Отже, сума заборгованості відповідача становить 5050,00 доларів США та 15000,00 грн, що також підтверджується перепискою сторін в застосунку «Viber».

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно боргової розписки, позикодавці передали у власність позичальнику на безпроцентній основі грошові кошти в іноземній валюті - 6000,00 доларів США та 35000,00 гривень. Як установлено судом сума заборгованості наразі становить 5050,00 доларів США та 15000,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

При цьому суд звертає увагу на можливість стягнення заборгованості в іноземній валюті.

Слід зазначити, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Отже, зважаючи, що відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати заборгованості за позикою від 11 березня 2021 року, чим порушені права позивачів, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача на користь позивачів основної суми боргу в сумі 5050 доларів США та 15000,00 грн.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання, то суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту позовних вимог слідує, що позивачі просить стягнути на їх користь 3% річних в сумі 7475,00 грн та інфляційні витрати в сумі 10904,91 грн за період з 28 грудня 2022 року по 25 лютого2024 року.

Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто нарахування процентів, визначених ст.625 ЦК України, в період воєнного стану є безпідставним.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, суд звертає увагу на те, що здійсненний позивачами розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є теж не вірним з огляду на наступне.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних або інший розмір, який визначений договором має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, та Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.

Визначення ж позивачами простроченої суми у її еквіваленті в національній валюті України не відповідає положенням ст.625 ЦК України, а також умовам договору.

Що стосується інфляційних втрат, суд також звертає увагу на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на те, що позов задоволений частково, а відповідач, як особа з інвалідністю ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, а відтак відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 2086,68 грн (пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст. 131 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи,покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ряд обставин, визначених ч.3 ст.141 ЦПК України.

Позивачами заявлено про врахування судових витрат понесених ними (професійна правнича допомога) при розподілі судових витрат між сторонами. На підтвердження цих обставин суду надано квитанція-договір № 7 від 23 лютого 2024 року, укладеного позивачами з адвокатом Цепляєвим С.В. про сплату адвокату гонорару в сумі 20000,00 грн.

При розподілі цього виду судових витрат, суд враховує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні та розподілі судових витрат суд враховує критерії, визначені положеннями ЦПК України: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому враховує, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Надаючи оцінку наданим доказам та зважаючи на відсутність заперечень зі сторони відповідача, суд вважає, що позивачами доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах цієї цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням обставин справи та значення його для позивачів. За наведеного суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача 17920,45 грн витрат на правничу допомогу (пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог).

Крім того, суд звертає увагу на те, що витрати на правничу допомогу не відноситься до витрат понесених по сплаті судового збору, а тому відповідач як особа з інвалідністю ІІ групи не може бути звільнений від сплати витрат на правничу допомогу.

Такий правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 759/3278/20 (провадження № 61-17281св21), в якій вказано: «суди правильно виходили із того, що (особа), як інвалід ІІ групи, звільняється від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та не звільняється від відшкодування витрат на правничу допомогу».

Подібний висновок викладено також у постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2023 року у справі № 522/21961/19.

На підставі викладеного, керуючись ст. 510, 525-527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 12, 13, 48, 51, 81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 борг за договором позики від 11 березня 2021 року в розмірі 5050,00 доларів США та 15 000,00 грн.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави судовий збір в сумі 2086,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 17920,45 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

В решті вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 20 травня 2024 року.

Суддя: