Справа № 132/2797/23
Провадження № 2/132/92/24
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2024 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання РЯБІШИНІЙ Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/2797/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із вказаним цивільним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 41900грн.00коп. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що 29.07.2023 року він вирішив завести на територію України придбаний в Республіці Польща автомобіль марки (моделі) «Opel Zafira», для розмитнення якого, на Волинській митниці йому в приватній розмові запропонували звернутися, нібито, до митного брокера ОСОБА_2 Звернувшись до останнього, він 31.07.2023 року перерахував на його картковий рахунок суму у розмірі 41900грн.00коп., як гарантовану суму для розмитнення автомобіля, яка повинна була врахована при кінцевому розмитненню автомобіля, яке повинно було проходити на митному пості в місті Києві «Східний термінал». Однак, прибувши до вказаного митного посту, він з`ясував, що ніякий гарантований платіж за його автомобіль не сплачувався, а оплаті підлягала повна сума митних платежів, а також послуги іншого митного брокера, та оплата за стоянку. Для з`ясування даних обставин, він звернувся до ОСОБА_2 в вимогами пояснити ситуацію та повернути безпідставно отримані грошові кошти, проте останній дані вимоги проігнорував, в тому він вимушений звернутися до суду із вказаним цивільним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2023 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 28.09.2023 року, відкрито провадження за цим позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

12.12.2023 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_2 просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі виходячи з наступних підстав. В липні 2023 року до нього, по телефону, як до митного брокера, неофіційно, звернувся ОСОБА_1 з проханням, що б він в свій позаробочий час, допоміг йому завести до України придбаний в Республіці Польща легковий автомобіль марки (моделі) «Opel Zafira», тобто надати різного роду консультації, допомогти заповнити декларації для перетину кордону, попередньо прорахувати митні платежі та інше. На дану пропозицію він погодився, та вони між собою домовилися, що по телефону у месенджері «Вайбер» він буде надавати ОСОБА_1 відповідні кваліфіковані послуги, які останній оплатить шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. Попередня сума послуг ними була визначена в сумі 1000 Євро, що на момент досягнутої домовленості складало 41900грн.00коп. 29.07.2023 року у вечірній час до нього зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що він перебуває на митниці і йому необхідна допомога в заповненні попередньої декларації на перетин державного кордону. В текстовому режимі, він проінформував ОСОБА_1 про наявні обмеження та заборони при перетині державного кордону, роз`яснив необхідність обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до правил міжнародних перевезень, допоміг заповнити йому попередню декларацію 23UA39UO, перевірив правильність заповнення, за допомогою якої ОСОБА_1 перетнув державний кордон на митному мосту Зосин-Устилуг о 01год.41хв. При цьому, між ними було обговорено, що ОСОБА_1 на митному посту пропустять позачергово. Вподальшому, він допоміг здійснити оформлення загальної декларації прибуття, за допомогою якої, автомобіль ОСОБА_1 було оформлено на Єдиному державному інформаційному веб-порталі «Єдине вікно для міжнародної торгівлі». За надання супроводу та всіх послуг, між ними було досягнуто домовленості, що ОСОБА_1 сплатить йому суму 41900грн.00коп. На виконання цієї домовленості, ОСОБА_1 добровільно 31.07.2023 року перерахував на його банківську карту суму в розмірі 41900грн.00коп. Оплата послуг ОСОБА_1 була здійснена виключно після надання ним всіх послуг. Укладений усний договір було виконано, суперечок між ними не було. Посилання позивача про те, що він перерахував грошові кошти в сумі 41900грн.00коп., як суму для розмитнення автомобіля, є безпідставними, оскільки в наданій банківській квитанції призначення платежу не зазначено. Розмитнення автомобіля ОСОБА_1 здійснював самостійно на Київській митниці 03.08.2023 року без його участі, і окремо оплачував брокерські послуги. Таким чином, укладений між ними усний договір вважається дійсним, так як при укладенні були дотриманні всі умови: законність дії; волевиявлення сторін; дотримання встановленої законом форми договору; правоздатність і дієздатність сторін. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України. Враховуючи викладене, позовні вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів на підставі ст.1212 ЦК України, є незаконними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.03.2024 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ТКАЧУК В.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи наявне письмове клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ткачука В.В. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, реалізував своє процесуальне право на подання відзиву на позов, заперечень з приводу розгляду справи за його відсутності не подав.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності зокрема відповідача, що не може розцінюватись, як порушення його прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

З матеріалів даної справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на території іноземної країни придбав легковий автомобіль марки «Opel» моделі «Zafira», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , та вирішив його ввезти на митну територію України.

З метою сприяння у здійсненні митного оформлення придбаного автомобіля, ОСОБА_1 через застосунок для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», який підв`язаний до його номеру мобільного телефону, віднайшов контакти особи, яка рекламувала себе, як митного брокера, яким виявився ОСОБА_2 , що не спростовується останнім у відзиві на позовну заяву.

У даному відзиві, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що позивач звернувся до нього, як до митного брокера.

31.07.2023 року через канал (спільноту, групу) «Брокер» застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», ОСОБА_1 отримав реквізити банківського розрахункового рахунку ОСОБА_2 для здійснення оплати 41900грн.00коп. з призначенням платежу: поповнення рахунку.

При цьому, як свідчать скріншоти з каналу (спільноти, групи) «Брокер» застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», звернення до ОСОБА_2 було спрямоване виключно з питання розмитнення автомобіля, та не стосувалось отримання будь-яких інших послуг.

У відповідь, ОСОБА_1 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 31.07.2023 року відділенням «П`яте столичне» № 52 АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», перерахував на отриманий ним розрахунковий рахунок суму у розмірі 41900грн.00коп.

Відповідно до переписки у каналі (спільноті, групі) «Брокер» застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», після сплати ОСОБА_1 суми у розмірі 41900грн.00коп. та підтвердження цього платежу, йому було запропоновано перерахувати на розрахунковий рахунок Київської митниці суму у розмірі 96200грн.00коп., як доплату за митне оформлення.

03.08.2023 року ОСОБА_1 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 03.08.2023 року відділенням «Четверте столичне» № 15 АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», перерахував на розрахунковий рахунок Київської митниці суму в розмірі 96200грн.00коп. з призначенням платежу: доплата за митне оформлення.

Як вбачається з митної декларації за формою МД-2, декларування автомобіля марки «Opel» моделі «Zafira», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , здійснювалось митним брокером ФОП ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів, позивач ОСОБА_1 посилається на положення статті 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини першої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, застосування статті 1212 ЦК України, має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, які передбачені статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Сторонами у справі визнається та обставина, що 31.07.2023 року ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 41900грн.00коп., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 31.07.2023 року відділенням «П`яте столичне» № 52 АТ «Комерційний банк «ПриватБанк».

Як зазначає позивач у позовній заяві, дана сума у розмірі 41900грн.00коп. перераховувалась ним ОСОБА_2 , як гарантована сума для розмитнення автомобіля, яка повинна була врахована при кінцевому його розмитненні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що суму у розмірі 41900грн.00коп. отримав від ОСОБА_1 , як митний брокер, який відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 308 МК України, здійснив на митному посту індивідуальне гарантійне забезпечення сплати митних платежів за ввезений позивачем транспортний засіб, а також за надання супроводу та всіх супутніх послуг.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно положень статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За частиною першою статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини другої статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Водночас, згідно статті 1000 ЦК України, за договором доручення сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Діяльність митних брокерів врегульована Митним кодексом України, відповідно до статті 416 якого, митний брокер це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний брокер провадить митну брокерську діяльність у будь-якому митному органі України. У разі зупинення, скасування або анулювання дозволу на митну брокерську діяльність прийняття митних декларацій, поданих цим митним брокером, забороняється. За вчинення правопорушень, пов`язаних з провадженням митної брокерської діяльності, митний брокер несе відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (стаття 417 МК України).

Згідно статті 418 МК України, агент з митного оформлення - це фізична особа - резидент, що перебуває в трудових відносинах з митним брокером і безпосередньо виконує в інтересах особи, яку представляє митний брокер, дії, пов`язані з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Агент з митного оформлення має право виконувати свої функції з пред`явлення митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для їх митного контролю та митного оформлення, у будь-якому митному органі України.

За частиною першою статті 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, митний брокер надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, одночасно представляє перед митним органом особу, яка надала йому відповідне доручення.

Відповідно до частини першої статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (частина перша статті 248 МК України).

Частиною першою статті 265 МК України передбачено, що декларантами мають право виступати: 1) при переміщенні товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України або при зміні митного режиму щодо товарів на підставі зовнішньоекономічного договору, укладеного резидентом, - резидент, яким або від імені якого укладено цей договір; 2) в інших випадках - особа, яка відповідно до законодавства України має право вчиняти щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення юридично значущі дії від свого імені.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 265 МК України, декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені. Декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Обов`язки, права та відповідальність декларанта та уповноваженої ним особи, встановлені статтею 266 МК України, відповідно до якої, декларант зобов`язаний: 1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; 2) на вимогу митного органу пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; 3) надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; 4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; 5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Особа, уповноважена на декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта, має такі самі обов`язки, права і несе таку саму відповідальність, що й декларант (частина п`ята статті 266 МК України).

Абзацом 19 пункту 2 розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України 17.11.2005 року № 1118 (у редакції наказу Держмитслужби від 17.03.2008 року № 229), та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.11.2005 року за № 1428/11708 визначено, що уповноважена особа це особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами.

Відповідно до частини п`ятої статті 255 МК України, митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується митним органом шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Відповідачем ОСОБА_2 у відповідності до вищезазначених приписів процесуального закону, на підтвердження обставин, на які він посилався у поданому відзиві на позов, як на підставу своїх заперечень, не довів належними і допустимими доказами, що на момент перерахування грошових коштів у сумі 41900грн.00коп., він мав відповідний дозвіл на здійснення брокерської діяльності або перебував в трудових відносинах з митним брокером (був агентом з митного оформлення), а отже мав право надавати послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, або був уповноважений на здійснення дій, пов`язаних з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Не доведено належними та беззаперечними доказами і того, що отримані грошові кошти у сумі 41900грн.00коп., були використані відповідачем для митного оформлення транспортного засобу позивача та несення ним супутніх послуг з цього питання.

Відповідачем не надано суду будь-якого договору та/або належно оформленого доручення, виданого позивачем, які б підтверджували, що він, як митний брокер (на що посилається сам відповідач у відзиві на позов) був наділений правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 не доведено суду, що дії, які б належало йому вчинити, були правомірними, конкретними та здійсненими.

Таким чином, враховуючи відсутність правових підстав для сплати на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 41900грн.00коп., суд дійшов висновку, що зазначені кошти перераховані позивачем відповідачу без достатньої правової підстави.

Суд критично оцінює заперечення відповідача щодо відсутності у нього зобов`язання з повернення коштів, які є предметом спору, оскільки ним не спростовано встановлені судом обставини щодо відсутності правових підстав для їх отримання, а підстави, за наявності яких не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти у цій справі відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд самостійно перевіряти доводи сторін під час рогляду справи. З`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обгрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матерівального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів підлягає до задоволення.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1073грн.60коп., що підтверджується квитанцією № 2829-1970-1583-3905 від 05.09.2023 року.

Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073грн.60коп.

За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 41900грн.00коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073грн.60коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя