КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/181/24
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні Київського районного суду міста Одеси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом
про припинення права власності на частку у спільному майні
та визнання права власності,
Позивач ОСОБА_1 27 липня 2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, в якій просить суд:
Позивач вказує, що відповідачка не цікавиться долею вищевказаного нерухомого майна, створює позивачу неможливість вчинення будь-яких дій зі спірною ділянкою враховуючи, що на належній частці відповідачці ділянки фактично розташовані споруди належні позивачеві, відповідачка уникає будь-яких домовленостей з узгодження питання щодо порядку користування ділянкою, не вчиняє жодних дій спрямованих на використання прав власника, а виділ частки земельної ділянки в натурі, приймаючи належність позивачці іншого нерухомого майна на цій ділянці, є неможливим.
За наслідком викладеного позивачка вважає наявними підстави для припинення права власності відповідачки на частину належної їй частки спірної земельної ділянки, на якій в свою чергу розташоване нерухоме майно належне позивачеві, з виплатою відповідачці грошової компенсації рівній ринковій вартості цьому майну.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2022 року вказану позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
03.04.2023 року представником позивача надано до суду клопотання про витребування доказів.
11.04.2023 року за наслідком розгляду вказаного клопотання, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано: з Державної прикордонної служби України усю наявну інформацію про перетин громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , державного (митного) кордону України, з зазначенням дат, часу, кордонів, способу і напрямку таких перетинів, за період з 01.01.2022 року по день надання відповіді до суду; з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відомості, щодо наявності записів про реєстрацію смерті шляхом складання актових записів цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, щодо громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
На виконання вказаної ухвали суду, до суду:
- 28.04.2023 року надійшла відповідь з Державної прикордонної служби України;
- 02.05.2023 року надійшла відповідь з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
Тієї ж дати, 04.12.2023 року судом без видалення нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Також, представник позивача в судовому засіданні вважав наявними підстави для розгляду справи в судовому засіданні за відсутності сторони відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.
Сторона відповідача ОСОБА_3 до судового засідання 30.05.2024 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином.
Щодо сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне.
Частинами 6,7 статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
У відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
За наслідком чого, сповіщення відповідача ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи здійснювалось судом шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви і додатками до неї, та судові повістки на кожне з призначених судових засідань, на ім`я відповідачки на вищевказану встановлену судом адреса зареєстрованого проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 . Однак, уся поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідача повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак про причини неявки суд не повідомила, як і не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Враховуючи вищевикладене, неявку відповідача до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 30.05.2024 року за наявною явкою та на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючи задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , у період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за №8-4404, придбав земельну ділянку, площею 0,0710 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
08 лютого 2005 року ОСОБА_5 було видано державний акт серія ОД №028871 на право власності на земельну ділянку площею 0,0710 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , загальною площею 165,8 кв.м., житловою площею 98,1 кв.м.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/125 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , загальною площею 165,8 кв.м., житловою площею 98,1 кв.м.
Зазначене рішення суду набрало законної сили 29.12.2021 року.
Тієї ж дати, 29.12.2021 року, ОСОБА_4 , на підставі укладеного договору дарування від 29.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1687, передав в дар ОСОБА_1 належне на підставі договору дарування від 04.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., зареєстрованого в реєстрі за №4601, та на підставі договору дарування від 26.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі за №7476, нерухоме майно 281/1000 частку на будівлі та споруди колишнього піонерського табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 прийнято вищевказане нерухоме майно.
Позивачка ОСОБА_1 стверджуючи про наявність підстав в порядку статті 365 ЦК України для припинення права власності на частку вказаної земельної ділянки звернулась до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту є захист права власності.
Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.
Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади.
Згідно зі статтею 87 ЗК України встановлено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при набутті у спільну часткову власність земельної ділянки за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку; г) за рішенням суду; ґ) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі частиною 1 статті 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Статтею 378 ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом
Статтею 140 ЗК України встановлено загальні підстави для припинення права власності на земельну ділянку.
У відповідності до положень статті 365 ЦК України передбачені правові підстави для припинення права на частку у спільному майні.
Відповідно до вказаної статті, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї .
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України)».
Раніше аналогічні висновки були зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), відповідно до якої «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене та надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд зазначає наступне.
Позивачкою набуто право власності на частку вказаної земельної ділянки на підставі договору дарування від 29.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1688 та вчинені дії з державної реєстрації права власності на це майно.
Також, судом встановлено, що позивачка набула на підставі договору дарування від 29.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1687, у власність 281/1000 часток будівель та споруд колишнього піонерського табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що з дня набрання законної сили вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 не вчинялись дії з реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно.
Експертом у мотивувальній частині висновку встановлено, що ідеально, виходячи із загальної площі земельної ділянки 0,0710га (710кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 належить 1/2 частина, тобто - 0,0355га (355кв.м.).
Згідно договору дарування від 29.12.2021 року, ОСОБА_1 прийняла у дарунок 281/1000 частку у праві власності на будівлі та споруди колишнього піонерського табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що складаються в цілому з будівель та споруд, загальною площею 1544,3кв.м, у тому числі: будинок під літ. «А», площею 432,1 кв.м.; склад під літ.«Р», площею 48,5кв.м.; склад під літ. «Б», площею 99,8кв.м.; гараж під літ. «Е», площею 136,3кв.м.; гараж під літ. «В», площею 35,4кв.м.; їдальня під літ. «Д», площею 405 кв.м.; адміністративний будинок під літ. «Л», площею 115кв.м.; адміністративний будинок під літ. «М», площею 47,2 кв.м.; торговий павільйон під літ. «А1», площею 208,5кв.м.; прохідна під літ. «Я», площею 16,5 кв.м.; розташованих на земельній ділянці.
Згідно даних Технічного паспорту від 17.05.2021 року, на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці знаходяться наступні будівлі: літ. «А» - будинок; літ. «Р,Б» - склад; літ. «Е,В» - гаражі; літ. «Д» - їдальня; літ. «Л,М» - адмін. будинки; літ. «А1» - торговий павільйон; літ. «Я» - прохідна.
Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України належить до засобів доказування, а також у відповідності до положень ч.1 ст.102 ЦПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Частинами 7, 8 статті 102 ЦПК України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.
Як вбачається, вищевказаний висновок судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №220/22 від 05.08.2022 року складено судовим експертом, яким підтверджено що він обізнаний про кримінальну відповідальність за ст.. 384 КК України за надання завідомо неправдивого висновку.
Висновок складений у відповідності до вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), є чинним, дії судового експерта не визнані протиправними, невстановлені недоліки у вказаному висновку, висновки викладені у ньому є логічними та послідовними, узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи.
Сторонами по справі не спростовувався вказаний висновок та не визнавався неповним або необґрунтованим.
За наслідком чого, судом наданий до суду представником позивача висновок судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №220/22 від 05.08.2022 року приймається в якості належного доказу.
Як вбачається, інша частка земельної ділянки належить відповідачеві ОСОБА_3 , яка як встановлена не вчиняє жодних дій з реєстрації права власності на приналежне їй майно.
Будь-яких доказів на підтвердження належності ОСОБА_3 будь-якого майна на належній їй частці зазначеної ділянці останньою не надано, як і не встановлено судовим експертом під час проведення вищевказаної судової експертизи.
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №332964335 від 20.05.2023 року вбачається відсутність належність ОСОБА_3 права власності у нерухомому майні - будівлях та спорудах колишнього піонерського табору «Юний гагаринець», що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначені обставини додатково підтверджують неможливість спільного володіння та користування вищевказаною земельною ділянкою між її співвласниками.
Судом не встановлено обставин, які б підтверджували, що при наявних обставинах, припинення права відповідачки на частку спірного майна завдасть їй істотної шкоди.
Також судом приймається, що відповідачем під час розгляду справи на виконання приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів для спростування доводів позивача, які ґрунтуються на підставі належних доказах.
Крім того, у відповідності до витребуваних судом на підставі ухвали суду від 11.04.2023 року доказів, судом встановлено, що:
- ОСОБА_3 не є померлою, що підтверджується відповіддю з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі від 26.04.2023 року за №6675/24.29-19.
Як вбачається, вищевказаний висновок складено судовим експертом, яким підтверджено що він обізнаний про кримінальну відповідальність за ст.. 384 КК України за надання завідомо неправдивого висновку.
Вказаний висновок під час розгляду справи не спростовувався сторонами по справі, не визнавався неповним або необґрунтованим, за наслідком чого приймається судом в якості доказу.
Відповідно до листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області від 30.05.2024 року за №5-1982/24 підтверджено зарахування на депозитний рахунок Територіального управління 29.05.2024 року грошових коштів в якості грошової компенсації від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в сумі 925 000,00 грн.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи задоволення позовних вимог, звільнення позивачки від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 9250,00 грн.
Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 128-131, 141, 245-248, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 17.06.2005 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) на користь держави судовий збір у розмірі 9 250 (девять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03.06.2024 року.

Головуючий КалініченкоЛ.В.