Єдиний унікальний номер 725/4422/24
Номер провадження 2-з/725/20/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2024 року м. Чернівці

Суддя Першотравневого районного суду м.Чернівці Федіна А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вище вказаною заявою в якій просив з метою забезпечення майбутнього позову до Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Чернівецькій області про припинення права на виконання будівельних робіт та скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зупинити дію повідомлення про початок виконання будівельних робіт на нове будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 від 26.06.2023 року за № ІУ46 та заборонити здійснювати будь-яким особам підготовчі чи будівельні роботи на земельних ділянках площею 0.0795 га з кадастровим номером :03:001:3796 та площею 0.0795 га з кадастровим номером :03:001:3770 - до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили.

Вказував на те, що у селі Годилів Великокучурівської ОТГ Чернівецького району Чернівецької області здійснюється нове будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , будівництво ведеться Обслуговуючим кооперативом «Житловобудівельний кооператив „Престижний дім-3» (), директор - ОСОБА_2 .

Вважає, що таке будівництво здійснюється всупереч законодавству у сфері будівництва, а також всупереч містобудівним умовам та обмеженням, вимогам законодавства про добросусідство, а тому має намір звернутись до суду з позовом про припинення права на виконання будівельних робіт та скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та вважає, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може призвести до завершення самочинного будівництва і введення будинку в експлуатацію, що означатиме легалізацію самочинного будівництва і загалом істотно ускладнюватиме виконання рішення суду.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Так, у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

За загальним правилом визначеним визнченим у ст. 27 ЦПК України позови подаються за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача, при цьому ст. 28 ЦПК України регламентує альтернативну підсудність справ за вибором позивача. Зокрема, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача (ч.15 ст.28 ЦПК України).

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Отже, у разі конкуренції підсудності справи, наявності у позивача відповідної альтернативи щодо вибору підсудності справи, перевагу має виключна підсудність і в разі наявності підстав для такої справа розглядається судом за правилами саме виключної підсудності.

У відповідності до правових позицій, сформованих Верховним судом у постановах від 10.04.2019 у справі № 638/1988/17, від 11.07.2019 у справі № 462/7217/18, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 06.02.2021 у справі № 911/2390/18, за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, до спорів про право володіння і користування нерухомим майном, про визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині 3 статті 30 ГПК України (норми, аналогічні положенням частини 1 статті 30 ЦПК України) необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном; у таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення; у разі конкуренції правил підсудності (наприклад, у разі об`єднання позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

У пунктах 41, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року роз`яснено, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

З системного аналізу вище наведеного вбачається, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, а також щодо користування таким майном та його утриманням.

Так, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що майбутній позов має стосуватись законності здійснення будівельних робіт з будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та позивач вважає таке будівництво самочинним, у зв`язку з чим слід вважати, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна та до спірних правовідносин доцільно застосовувати правила виключеної підсудності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції сформованої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, у тому числі й територіальної.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За змістом ч. 1 ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У листі Ради суддів України від 22.07.2020 року № 9рс-466/20-вих роз`яснено, що до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою.

Таким чином, майбутній спір за правилами виключної підсудності підсудний Сторожинецькому районному суду Чернівецької області за місцем здійснення будівництва багатоквартирного будинку з приводу якого виник спір, а тому, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, дана заява не підсудна Першотравневому районному суду м.Чернівці.

У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31, ст. 32 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76-89, 31, 32, 258, 259, 260, 268, 353, 354, 355, 446 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - передати для розгляду за підсудністю Сторожинецькому районному суду Чернівецької області.

Вказану заяву передати за підсудністю в порядку передбаченому ч. 3 ст. 31 ЦПК України, а саме не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження ухвали, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів до Чернівецького апеляційного суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна