ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» серпня 2024 року

м. Харків

справа № 641/2926/20

провадження № 22ц/818/2385/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року в складі судді Маньковської О.О.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 червня 2017 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року.

Зазначила, що під час шлюбу ними набуто майно, а саме, транспортний засіб, автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я відповідача 30 травня 2018 року.

Вказала, що їй стало відомо, що 09 жовтня 2019 року спірний автомобіль було відчужено відповідачем за договором купівлі-продажу № 7089/19/012187.

Посилалася на те, що відповідач розпорядився спірним майном на власний розсуд без її письмової згоди та кошти від продажу автомобіля були витрачені ним не на потреби сім`ї, оскільки на момент відчуження майна їхня сім`я фактично розпалася. Таким чином вважала, що вона має право на грошову компенсацію частини ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи.

Згідно з висновком про вартість майна від 01 квітня 2020 року ринкова вартість спірного автомобіля становила 251 850,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя 125 952,00 грн, що становить частину вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн та сплачену суму судового збору.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя частину вартості автомобілю HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , що становить 125 925,00 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 259,25 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам у справі. Так, суд першої інстанції не встановив час, джерело, мету, факт саме придбання майна. Зазначив, що спірний автомобіль придбано за його кошти від проданого раніше автомобілю, а дружина на цей час не працювала. Вказав, що позивачка не довела жодної обставини вказаної у позові, але, не зважаючи на це, весь тягар доказування суд поклав на нього. Вважав, що суд не надав оцінку тому факту, що автомобіль продано у період шлюбу. Посилався на те, що правила державної реєстрації автомобілів не вимагають письмової згоди другого з подружжя на зняття із реєстрації автомобіля. Судом не з`ясовано, коли саме стало відомо позивачці про продаж автомобіля та нею не надано доказів на підтвердження необізнаності щодо його продажу. Зазначив, що автомобіль продано з урахуванням інтересів подружжя. В свою чергу позивачка не порушувала питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Вказав, що дана справа розглянута судом у 2024 році, а оцінка автомобіля проведена у 2020 році, таким чином вона не відповідає вимогам законодавства, а саме дійсної його вартості на час розгляду справи. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначив, що позивачкою не надано доказів обсягу наданих послуг та опису виконання робіт, їх вартості, не надано акту виконаних робіт, приймання-передача правової допомоги, а тому неможливо з`ясувати доцільність, співмірність послуг, їх вплив на розгляд справи, відсутні докази того, чи були оподатковані грошові доходи самозайнятої особи ОСОБА_2

24 червня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від представниці позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважала її безпідставною. Підтримала доводи позовної заяви та акцентувала увагу суду на тому, що всі докази, які підтверджують, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, надано позивачкою та в повній мірі досліджено судом. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначила, що вони підтверджені належними доказами.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому частки майна дружини та чоловіка є рівними. Домовленості або шлюбного договору між сторонами не було. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначено, що вони підтвердженні належними доказами, зокрема, копією договору про надання правничої допомоги, копією додаткової угоди та копіями квитанцій.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 09 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12,44,63 том 1).

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року відкрито провадження у справі № 641/10110/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.17 том 1).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.15-16 том 1).

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , 30 травня 2018 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 (а.с.13-14,64 том 1).

За звітом про оцінку майна від 01 квітня 2020 року станом на 01 квітня 2020 року ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 251 850,00 грн (а.с.18-25,66-72 том 1).

Як вбачається з інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України № 31/20-1234 від 16 квітня 2020 року, даних Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України 30 травня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 зареєстровано транспортний засіб, автомобіль HYUNDAI TUCSON, кузов № НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 . 09 жовтня 2019 року даний автомобіль перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу № 7089/19/012187 (а.с.65 том 1).

З договору комісії № 7089/19/012187 від 09 жовтня 2019 року вбачається, що комісіонер - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоконсалтинг Україна» зобов`язався за дорученням комітента - ОСОБА_3 вчинити правочини щодо продажу транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.103 том 1).

За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 09 жовтня 2019 року № 7089/19/12187 Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоконсалтинг Україна» продав, а ОСОБА_4 придбала автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , за домовленістю сторін. Ціна транспортного засобу складає 49 000,00 грн (а.с.102).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

За частинами третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Крім цього, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, та вказала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18 (провадження № 61-13926св21), від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи з 09 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу сторонами придбано автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , який 30 травня 2018 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

З договору комісії № 7089/19/012187 від 09 жовтня 2019 року вбачається, що спірний транспортний засіб продано за 49 000,00 грн.

При цьому, будь-яких відомостей щодо згоди другого співвласника автомобіля дані договори не містять.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та в такому випадку спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Однак спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя доказування покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного автомобіля, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного автомобіля, в тому числі, за його особисті кошти, отримані від продажу його іншого автомобіля.

Зазначений автомобіль придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість автомобіля виходить за межі вартості простої побутової угоди, тому його відчуження мало здійснюватися за згодою іншого подружжя, проте, як стверджує ОСОБА_1 , про відчуження автомобілів вона не знала, згоди на це не надавала, кошти від їх реалізації не витрачалися на потреби сім`ї, оскільки сторони на момент їх відчуження припинили спільне проживання і ведення спільного господарства.

Докази здійснення відчуження транспортного засобу зі згоди ОСОБА_1 і використання отриманих від реалізації грошових коштів в інтересах сім`ї, ОСОБА_3 суду не надав.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Також, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції правильно врахував, що у разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Тобто у разі відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач вправі вимагати стягнення з відповідача частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суд першої інстанції керувався тим, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля від 09 жовтня 2019 року його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає саме ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 жовтня 2019 року № 7089/19/12187, ціна транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 складає 49 000,00 грн.

За звітом про оцінку майна від 01 квітня 2020 року станом на 01 квітня 2020 року ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 251 850,00 грн.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що при поділі майна слід врахувати вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно наданої позивачкою ринкової оцінки в розмірі 251 850,00 грн, є правильним.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 711/3988/21 (провадження № 61-11094св23).

Ураховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, договір купівлі-продажу транспортного засобу не містить його дійсної ринкової вартості, що визначена за домовленістю сторін, суд першої інстанції правильним вважав під час визначення вартості транспортного засобу, що підлягає поділу, і стягненні грошової компенсації частки його вартості, врахувати як належний доказ, наданий ОСОБА_1 звіту про оцінку майна від 01 квітня 2020 року автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в якому його вартість - 251 850,00 грн.

В свою чергу ОСОБА_3 не надано належних доказів на спростування вказаного звіту. З клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції він не заявляв.

У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни.

Враховуючи відсутність транспортного засобу, неподільність вказаного майна, а також те, що ОСОБА_1 заявляла вимоги саме про стягнення грошової компенсації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частини вказаного автомобіля у розмірі 125 952,00 грн (251 850,00 грн /2).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 523/13657/20 (провадження № 61-7202св23).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн слід зазначити наступне.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Матеріали справи свідчать про те, що адвокатка Фроленко В.В. представляла інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ХВ № 2043 від 15 липня 2020 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 30 березня 2020 року (а.с.56 том1).

За пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги від 30 березня 2020 року за надання правової допомоги клієнт протягом терміну і на умовах, визначених додатковою угодою до цього договору, сплачує адвокату гонорар, розмір якого попередньо узгоджується сторонами в додатковій угоді - додатку до даного договору, яка є невід`ємною частиною даного договору.

30 березня 2020 року між адвокаткою Фроленко В.В. та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду погодження договірної ціни - додаток до договору про надання правової допомоги від 30 березня 2020 року, відповідно до умов якої за надання правової допомоги протягом розгляду в суді цивільної справи клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 5 000,00 грн у такі строки: 2 000,00 грн 30 березня 2020 року; 2 000,00 грн 30 квітня 2020 року; 1 000,00 грн 30 травня 2020 року.

Також матеріали справи містять копії квитанцій про сплату ОСОБА_1 адвокатці Фроленко В.В. за договором про надання правової допомоги від 30 березня 2020 року, 30 березня 2020 року - 2 000,00 грн; 30 квітня 2020 року - 2 000,00 грн; 30 травня 2020 року - 1 000,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також в питанні надання доказів варто уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Проте, ані ОСОБА_1 , ані її адвокаткою Фроленко В. В. не надано належних доказів на підтвердження надання правової допомоги, а саме детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо витрат з надання правової допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з недоведеністю їх надання. У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою позивачці в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті позовних вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року - змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н. П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 12 серпня 2024 року.