Номер провадження: 22-ц/813/1968/24
Справа № 523/3235/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26.06.2023, у складі судді Дяченко В.Г.

встановив:

В лютому 2021 року, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус ОМНО Джулай С.В., у якому просила суд встановити факт визнання батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати право власності на 1/1 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала в фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_4 з червня 2002 року. Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Дані про дитину записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. При зверненні 21.09.2020 до приватного нотаріуса ОМНО Джулай С.В. з заявою про внесення відомостей до спадкової справи, позивачу відмовлено в зв`язку з тим, що не встановлено факт батьківства померлого відносно сина позивача. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьком ОСОБА_3 , 03.04.2006, та останній є спадкоємцем першої черги після смерті батька, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково: встановлено факт батьківства ОСОБА_4 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з наведеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 скасувати в частині задоволених позовних вимог, а саме в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_4 стосовно сина ОСОБА_3 та постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відомості про батька дитини були внесені за вказівкою позивачки. ОСОБА_4 не був зареєстрований батьком, як під час народження дитини, так і до моменту його смерті. Зазначає, що судом не з зрозумілих підстав, в якості доказів факту визнання померлим свого батьківства відносно сина ОСОБА_3 , прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та такий письмовий доказ як «заповіт», оскільки останній ніким не був засвідчений і підтвердження того, що він був складений саме покійним до суду також надано не було. Категоричного висновку по визнанню батьківства в судовому порядку може бути надано лише висновок судово генетичної або судово імунологічної експертизи, проте стороною позивача, в межах розгляду даної справи, таких заяв про її проведення заявлено не було. Також як зазначає скаржник, судом не було взято до уваги те, що при розгляді даної справи доцільніше б було залучити ще доньку померлого ОСОБА_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки даний спір безпосередньо зачіпає її права та інтереси.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 09.05.2024, з`явився представник ОСОБА_2 - адвокат Тімчинська К.С. та представник ОСОБА_1 адвокат Хайнак В.Д.

Оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 оскаржується ОСОБА_2 лише в частині задоволених позовних вимог, а саме в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_4 стосовно сина ОСОБА_3 , тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, відповідає вказаним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданим 18.04.2006 Новоселівською сільською радою Котовського району Одеської області.

З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 10 складеного відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що відомості про батька внесені за вказівкою заявника (Том І: а.с.103-104).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 27.04.2020 року зроблено актовий запис № 441.

З спадкової справи №17/2020 до майна померлого ОСОБА_4 (Том І: а.с.78-107), вбачається, що 28.08.2020 заяву про прийняття спадщини після смерті брата подав ОСОБА_2 . Крім того, 21.09.2020 до приватного нотаріуса ОМНО Джулай С.В. звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою в якій просив внести його в список спадкоємців, як сина померлого ОСОБА_4 (Том І: а.с.99). З аналогічною заявою звернулася ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 (Том І: а.с.99 зворот).

Судом також встановлено, що в померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , є донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № (Том І: а.с.88 зворот-89).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, стороною позивача на підтвердження викладених у позовній заяві обставин надано наступні докази:

- письмовий доказ під назвою "Заповіт" повністю написаний від руки, російською мовою, від імені ОСОБА_4 , в якому зазначено, зокрема про те, що останній все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося заповідає своєму синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який носить прізвище матері ОСОБА_1 , з якою він проживає разом з 2002 року, що підтвердив своїм підписом (Том І: а.с.24-25);

- фотознімки, на яких відображені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у різний період часу та у різній обстановці (Том І: а.с.25-30);

- копію вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 по кримінальному провадженню № 523/3266/20, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України, а саме за умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних, психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи. Зі змісту вироку вбачається, що потерпілою по вказаному кримінальному провадженню є - співмешканка, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах обвинувачений - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Том І: а.с.188-189).

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, районний суд виходив з того, що факт визнання померлим ОСОБА_4 свого батьківства відносно сина ОСОБА_1 , підтверджується поясненнями свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , письмовим доказом під назвою «заповіт», фотознімками, на яких відображені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ч.1, ч.2 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст.128 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.06.2006 року, №3 роз`яснюється, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили.

Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 1 ст.135 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

В третьому абзаці п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995року №5«Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Апеляційним розглядом справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_3 , батьками якого записані ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 . Відомості про батька внесені відповідно до ст. 135 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Судом встановлено, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і введення ними спільного господарства, підтверджено допитаними у суді першої інстанції свідками: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та обставинами, встановленими вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 по кримінальному провадженню № 523/3266/20, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що причиною погіршення сімейних стосунків із співмешканкою ОСОБА_1 , є довготривалий конфлікт з приводу розділу сумісно набутого житла.

Факт визнання померлим ОСОБА_4 свого батьківства відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджено поясненнями свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та письмовим доказом під назвою «заповіт», складеним ОСОБА_4 .

Доказами спільного виховання дитини ОСОБА_3 є фотознімки, на яких відображені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у різний проміжок часу та у різній обстановці, зокрема: в домашній обстановці, на святкуванні Нового року (2013 рік), на святі Дня знань (2012 рік), на святі дня Букварика (2013 рік) (Том І: а.с. 27-30).

Таким чином та враховуючи, що в ході судового розгляду справи, місцевим судом було надано належну оцінку доказам у справі, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_4 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що відомості про батька дитини були внесені за вказівкою позивачки, при цьому ОСОБА_4 не був зареєстрований батьком, як під час народження дитини так і до моменту його смерті, тобто останній не подавав заяви, в якій би визнавав своє батьківство.

Проте вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1,2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього Кодексу (ч.4 ст. 128 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що запис про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вчинено відповідно до ст. 135 СК України та надано до суду достатньо доказів на підтвердження батьківства, факту спільного проживання, а також доказів визнання померлим свого батьківства за життя.

Посилання скаржника на те, що судом не з зрозумілих підстав, в якості доказів факту визнання померлим свого батьківства відносно сина ОСОБА_3 , прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є також необґрунтованими, оскільки при вирішенні такого спору мають враховуватися усі докази в сукупності. Зокрема, як встановлено матеріалами справи, аналіз показів вищевказаних свідків вказує на ту обставину, що за життя ОСОБА_4 визнавав своє батьківство стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки брав участь у його вихованні, приділяв йому увагу, говорив, що це його дитина і любив його.

Доводи скаржника про те, що стороною позивача, в межах розгляду даної справи, не було заявлено клопотання про проведення судово генетичної або судово імунологічної експертизи оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на те, що ОСОБА_2 також не був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак таким правом не скористався.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач довів обставини, на які посилався в обґрунтування своїх вимог; докази є достатніми у своїй сукупності для висновку про батьківство; рішення суду ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права; норми процесуального права при розгляді справи дотримано.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 в частині оскарження встановлення факту батьківства залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 20.05.2024

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева