УХВАЛА

06 червня 2024 року

м. Київ

справа № 753/17123/21

провадження № 61-8005ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, а саме: неустойки за час прострочення заборгованості у розмірі 1 324 810,08 грн, 3% річних у розмірі 22 451,66 грн, інфляційні за весь час прострочення заборгованості у розмірі 275 720,27 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку у розмірі 657 944,40 грн, 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 22 434,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 88 834,98 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення неустойки скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. В іншій частині рішення залишено без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у цій справі.

30 травня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасуватипостанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року.Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції застосував норм матеріального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частин другої третьої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Отже, законодавець встановив, що розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на дію цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у червні 2014 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, і за наслідками розгляду поданого позову було прийнято рішення у справі № 753/10483/14про стягнення, зокрема, суми позики, яке набрало законної сили.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовної вимоги про стягнення неустойки та ухвалюючи у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення неустойки, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач втратив право нараховувати неустойку за договором позики, який є підстави вважати розірваним. Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу, що неустойка була стягнута судовими рішеннями у справах № 753/10483/14 і № 753/13488/17.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що після закінчення строку кредитування кредитор позбавляється можливості нараховувати проценти за користування кредитом.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19; постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі № 336/4796/18, провадження № 61-6356св21.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, є безпідставними.

Верховний Суд звертає увагу, що формальне посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України не може вважатися, передбаченою чинним ЦПК України підставою касаційного оскарження.

Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з приписами пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного у касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року не може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами першою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович