ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 545/818/20

провадження № 61-17208св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича, на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилався на те, що він та відповідачка добровільно не можуть досягти згоди щодо визначення місця проживання дітей, кожен із батьків бажає, щоб діти проживали з ним, у зв`язку із чим позивач змушений звернутись до суду.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено місце проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом із батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з консультаційним висновком психолога щодо психоемоційних особливостей розвитку дитини ОСОБА_3 , рекомендовано проживання ОСОБА_3 разом із татом з можливістю системного спілкування з мамою.

Вказував, що він на належній правовій підставі володіє житлом, в якому створені належні умови для проживання зі своїми малолітніми дітьми, має постійне місце роботи (проходить військову службу в Управлінні СБУ в Полтавській області), тобто за соціальним статусом та особистими якостями він спроможний забезпечити відповідальне виховання дітей, проживаючи разом з ними.

Також він є власником транспортного засобу ВАЗ 21061, 1999 року випуску, та співвласником квартири АДРЕСА_2 , отже, майновий стан та високий дохід підтверджують те, що він спроможний забезпечити утримання дітей, натомість відповідачка ухиляється та легковажно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дітей.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за відсутності згоди між сторонами про визначення місця проживання дітей вона зверталася до служби у справах дітей з письмовою заявою щодо складання акту обстеження умов проживання за її адресою, але служба у справах дітей умови проживання не обстежила, акт не склала та не повідомила заявницю що даний акт вона повинна була надавати сама, хоча у заяві вона вказала номер телефону та адресу місця проживання, проте на комісії з питань захисту прав дітей при райдержадміністрації не звернули увагу на дану заяву, надані документи органом опіки та піклування було взято до уваги однобічно, оскільки на заяву ОСОБА_1 , акт обстеження умов проживання складено спеціалістами служби у справах дітей, а на заяву ОСОБА_2 - ніяких дій не було здійснено.

Крім того, вона звернулась до Служби у справах дітей Київського райвиконкому м. Полтави із заявою про обстеження умов проживання квартири, в якій будуть проживати з нею діти. Комісією Служби у справах дітей Київського райвиконкому м. Полтави проведено обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_3 та надано акт обстеження умов проживання від 07 травня 2020 року, яким встановлено, що житлово-побутові умови проживання та санітарно-гігієнічний стан помешкання на належному рівні. Кімнати облаштовані необхідними меблями, побутовою технікою. Для проживання дітей відведена окрема кімната, облаштована необхідними меблями: два ліжка з ортопедичними матрацами, шафа для одягу, функціональний робочий куточок для навчання. Передбачена ігрова зона. Для дітей створені належні умови.

Посилалася на те, що школа в якій навчається син ОСОБА_3 та дитячий садок, який відвідує дочка ОСОБА_4 , знаходяться зовсім поруч від вказаної квартири, в якій будуть проживати діти. Гімназія № 13 за адресою: м. Полтава, вул. Кучеренка, 1/16 фізично знаходяться в пішій доступності, на відстані 650 м від квартири, а Полтавський навчальний заклад (ясла-садок) № 63 «Казка» Полтавської міської ради - на відстані 1 км від квартири, тобто розташування квартири є більш зручнішим відносно місця навчання дітей та інфраструктури міста, ніж орендований житловий будинок ОСОБА_1 , який знаходиться в с. Гожули.

Також зазначала, що вона протягом 7 років працює в ТОВ «АВС-КОНТАКТ» на посаді архітектора, отримує дохід для забезпечення себе та дітей, не має жодних психічних захворювань та розладів психіки, алкоголю та наркотиків не вживала та не вживає, на обліку у відповідних медичних закладах ніколи не перебувала та не перебуває, що свідчить про її цілком здоровий психічний і фізичний стан та здатність доглядати за дітьми.

Від народження дітей і до сьогодні вона постійно опікується дітьми, займається їх вихованням, здоров`ям та всебічним розвитком, утримує дітей та бере участь в навчальному процесі.

Посилається на те, що в даній справі немає виняткових випадків стосовно того, щоб розлучати дітей з матір`ю та визначати місце їх проживання разом з батьком. Позивач за первісним позовом не довів таких випадків та не надав переконливих доказів на підтвердження виняткових випадків.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін з батьком - ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що діти тривалий час проживають з батьком і ним створені найбільш сприятливі умови для проживання дітей у звичному для них середовищі; ОСОБА_1 має вищий рівень доходу порівняно з доходом ОСОБА_2 ; малолітня ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 з вечора четверга по ранок неділі, тобто обоє батьків беруть участь у вихованні та догляді за дитиною, а малолітній ОСОБА_3 висловив бажання проживати з батьком, що суд визнав достатніми, такими, що відповідатимуть найкращим інтересам дітей, обставинами для задоволення вимог первісного позивача.

Районний суд відхилив як доказ протоколом індивідуальної консультації № 01/21 від 21 січня 2021 року практичного дитячого та сімейного психолога ОСОБА_8 щодо когнітивного розвитку дитини ОСОБА_4 , де зазначено, що ОСОБА_4 проживає з мамою, а брат з татом і на даний час не рекомендовано змінювати місце проживання дитини та основного учасника виховання та догляду, оскільки зазначена інформація суперечить даним зазначеним в офіційному документі - акті обстеження умов проживання від 10 вересня 2021 року, органу уповноваженого на захист прав дітей - Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, у якому вказано, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2021 року в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відностно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , районний суд у порушення вимог частини третьої статті 89 ЦПК України безпідставно, без належного обґрунтування таких висновків, не взяв до уваги рекомендації практичного дитячого та сімейного психолога ОСОБА_8 щодо психоемоційного стану дитини, яка безпечно почувається з матір`ю, прив`язана до неї та, як дівчинка, потребує материнської уваги, та важливість збереження тісного контакту мами і доньки, як основної потреби гендерного виховання, враховуючи умотивованість матері виховувати гармонійно доньку.

Апеляційний суд зазначив, що наявний у справі висновок Полтавської районної державної адміністрації № 01-32/588 від 04 березня 2020 року про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін разом з батьком - ОСОБА_1 , на який у рішенні посилається суд першої інстанції, ґрунтується лише на поясненнях та документах, наданих заявником, та враховує інтереси лише заявника ОСОБА_1 . При цьому обстеження житлово-побутових умов зі складенням акту обстеження умов проживання матері дітей - ОСОБА_2 органом опіки та піклування не проводилось, її пояснення не враховувались, бесіди з батьками та дітьми не проводились, особиста прихильність дітей до кожного з батьків не з`ясовувалась та до уваги не бралась, що є порушенням вимог частини п`ятої статті 19 СК України, пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 та відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України не може братись судом до уваги.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог сторін щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з визначенням місця проживання малолітньої доньки сторін з матір`ю, що з урахуванням віку дитини, її психоемоційного стану та прив`язаності до матері відповідатиме найкращим інтересам дитини.

В частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 апеляційний суд не вбачав підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції дотримався вимог законодавства, практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та з урахуванням думки дитини, висловленої відповідно до статті 171 СК України, обґрунтовано визначив місце проживання неповнолітнього сина сторін з батьком - ОСОБА_1 , що відповідає інтересам дитини з огляду на характер взаємовідносин, що склалися між ним та кожним з батьків, а також права, якого він набув з досягненням 14-річного віку, самостійно обирати собі місце проживання без згоди батьків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 скасувати та залишити в силі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2021 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтовано висновку про визначення місця проживання ОСОБА_4 з ним. Натомість, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення районного суду у цій частині та ухвалив судове рішення, яке не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Вважає, що районний суд правильно відхилив як доказ протокол індивідуальної консультації № 01/21 від 21 січня 2021 року практичного дитячого та сімейного психолога щодо когнітивного розвитку дитини ОСОБА_4 , оскільки зазначена у ньому інформація суперечить даним, зазначеним у акті обстеження умов проживання від 10 вересня 2021 року.

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції скасував рішення районного суду щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 з ним лише на підставі протоколу індивідуальної консультації № 01/21 від 21 січня 2021 року, який не є належним доказом у справі.

Апеляційний суд не врахував інтереси обох дітей, зокрема інтереси сина ОСОБА_3 , який просив залишити сестру проживати з ним та батьком, та інтереси доньки ОСОБА_4 , якій краще проживати з ним та братом, а не проживати за кордоном у статусі біженця.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 592/2352/17, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 17 серпня 2022 року у справі № 613/11185/19 та від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзиву на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 10 вересня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2020 року у справі № 545/3177/19.

Після припинення сімейних відносин сторони проживають окремо та не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей, кожен із батьків бажає, щоб діти проживали з ним.

Відповідно до договору безоплатного користування майном від 03 березня 2020 року ОСОБА_1 є наймачем належного його батькові житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому з січня 2015 року зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Гожулівською сільською радою, та актом по Гожулівській сільській раді від 13 січня 2020 року на предмет проживання за місцем реєстрації.

Згідно з даних акту обстеження умов проживання від 10 вересня 2021 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, проведено перевірку умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з 4 кімнат, де проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у будинку є все необхідне: 2 окремі кімнати, ігрові зони, меблі, іграшки, побутова техніка, продукти харчування, напівфабрикати та готова їжа.

Відповідно до даних акту оцінки потреб сім`ї/особи від 15 вересня 2021 року та Висновку оцінки потреб сім`ї від 15 вересня 2021 року, складеного спеціалістами Полтавського міського центру соціальних служб, складних життєвих обставин за місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виявлено.

За заявою ОСОБА_2 комісією Служби у справах дітей Київського райвиконкому м. Полтави проведено обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2 (1/2 та 1/4 частки квартири) та її матері - ОСОБА_12 . Згідно з актом обстеження умов проживання від 07 травня 2020 року встановлено, що житлово-побутові умови проживання та санітарно-гігієнічний стан помешкання на належному рівні. Кімнати облаштовані необхідними меблями, побутовою технікою. Для проживання дітей відведена окрема кімната, облаштована необхідними меблями: два ліжка з ортопедичними матрацами, шафа для одягу, функціональний робочий куточок для навчання. Передбачена ігрова зона. Для дітей створені належні умови.

Згідно з даних акту обстеження умов проживання від 16 вересня 2021 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, проведено перевірку умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_5 , яка складається з двох кімнат, де проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , житло охайне, забезпечене необхідною побутовою технікою, наявна готова їжа та продукти харчування.

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 16 вересня 2021 року та Висновку оцінки потреб сім`ї від 16 вересня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_5 складних життєвих обставин за місцем проживання ОСОБА_2 не виявлено.

На час розгляду справи в суді сторони мали постійне місце роботи та заробіток (дохід), характеризувались позитивно, ознак наркотичної та алкогольної залежності, та психічних розладів не виявляли, на спостереженні не перебували.

З метою розв`язання даного спору щодо визначення місця проживання дітей сторін, за заявою ОСОБА_1 органом опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації 04 березня 2020 року було надано висновок за № 01-32/588, згідно з яким, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації від 28 лютого 2020 року № 04-02/2020 та за відсутності акту обстеження умов проживання за адресами, де вона планує жити з дітьми, та висновку оцінки потреб її сім`ї, який ОСОБА_2 органу опіки та піклування не надала, рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з консультаційним висновком психолога № 63 від 16 березня 2020 року щодо психоемоційних особливостей розвитку дитини ОСОБА_3 , рекомендовано проживання його разом із батьком - ОСОБА_1 з можливістю системного спілкування з мамою.

У протоколі індивідуальної консультації № 01/21 від 21 січня 2021 року практичного дитячого та сімейного психолога ОСОБА_8 щодо психоемоційного стану дитини ОСОБА_4 зазначено, що на даний час не рекомендовано змінювати місце проживання дитини та основного учасника виховання та догляду, оскільки мама мотивована виховувати гармонійно доньку, Єва почувається достатньо безпечно з мамою. Батькам рекомендовано періодично отримувати консультації дитячого та сімейного психолога для гармонійного виховання дитини в умовах розлучення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Верховний Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Скасовуючи рішення районного суду, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що якнайкращим інтересам дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , буде відповідати встановлення місця проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд виходив з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей та, надаючи перевагу інтересам малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала і з батьком, і з матір`ю, урахувавши вік дитини, її психоемоційний стан та прив`язаність до матері, вважав, що найкращим інтересам дитини відповідатиме проживання з матір`ю.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Наявний у матеріалах справи висновок № 01-32/588 від 04 березня 2020 року Полтавської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін разом з батьком - ОСОБА_1 , відповідає інтересам сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який надав суду пояснення про бажання проживати з батьком.

Щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість висновку № 01-32/588 від 04 березня 2020 року Полтавської районної державної адміністрації щодо визначення її місця проживання з батьком. Апеляційний суд правильно застосував положення частини шостої статті 19 СК України до зазначеного висновку органу опіки та піклування в частині, що стосується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки висновок є недостатньо обґрунтованим та не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Посилання касаційної скарги на те, що протокол індивідуальної консультації № 01/21 від 21 січня 2021 року практичного дитячого та сімейного психолога щодо когнітивного розвитку дитини Єви не є належним доказом у справі та не повинен був ураховуватися судом апеляційної інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений протокол є письмовим доказом у справі, містить інформацію, яка необхідна для повного та всебічного дослідження обставин справи та ухвалення судового рішення, зокрема, стосується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Верховний Суд враховує також відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, відсутність негативної характеристики та інших обставин, які б виключали можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю. Натомість Верховний Суд погоджується з апеляційним судом, що дівчинка потребує материнської уваги, збереження тісного контакту мами і доньки є важливим, що також є чинником для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши пояснення сторін, свідків у сукупності із іншими доказами у справі, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

При цьому Верховний Суд зазначає, що батько дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я доньки, стан її розвитку, незалежно від того, що судом визначено місце проживання дитини з матір`ю.

Перевіряючи інші доводи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням у справі, Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно їх дослідив, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, враховуючи інтереси дитини, її вік та психологічний зв`язок доньки з матір`ю, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю. Зазначений висновок зроблений з дотриманням балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд не врахував інтереси обох дітей, зокрема інтереси сина ОСОБА_3 , який просив залишити сестру проживати з ним та батьком, та інтереси доньки ОСОБА_4 , якій краще проживати з батьком та братом, не заслуговують на увагу, оскільки в питанні вирішення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , першочерговим є надання переваги якнайкращим інтересам саме цієї дитини.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 592/2352/17, від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 17 серпня 2022 року у справі № 613/11185/19 та від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші обставини, відмінні від обставин справи, що є предметом касаційного перегляду.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець