Дата документу 15.05.2024 Справа № 335/1656/22
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/1656/22 Пр. № 22-ц/807/999/24Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В. Повний текст складено: 20.02.2024 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Онищенко Е.А.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Наталія Олексіївна, про визнання недійсними довіреності та договору дарування

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-7), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 47-52, 180-187) в якому просила: - визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом ЗМНО Алейніковою Н.О. 01.10.2021 року за реєстр. № 2169, 2170, - визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 , як дарувальником, на користь ОСОБА_3 , як обдарованої, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. 07.10.2021 за № 2337, - а також стягнути судові витрати з відповідачів.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який був батьком позивача ОСОБА_6 . Про смерть батька позивач дізналася лише 17.11.2021 року від дружини батька ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_4 був схильний до зловживання алкогольними напоями. Ця схильність призводила до того, що в стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 втрачав координацію рухів, падав та отримував важкі травми.

06.03.2002 року ОСОБА_4 внаслідок одного з таких падінь отримав важку відкриту черепно-мозкову травму. Після тривалого лікування йому було визначено ІІІ групу інвалідності і він був вимушений звільнитися з роботи.

У власності ОСОБА_4 перебувала двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку було придбано ним на кошти, подаровані його батьком ОСОБА_7 . В зазначеній квартирі ОСОБА_4 проживав разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 .

З 2015 року і до моменту смерті ОСОБА_4 позивач регулярно відвідувала його, а коли він через свої падіння і травмування потрапляв до лікарень, піклувалася про його лікування, харчування, допомагала повернутися з лікарень додому. Натомість, співмешканка ОСОБА_4 ОСОБА_5 не сприяла лікуванню ОСОБА_4

ОСОБА_4 за життя обіцяв позивачеві, що після смерті залишить їй належну йому квартиру.

У 2018 році ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 .

З 2019 року ОСОБА_5 почала чинити позивачеві перешкоди у спілкуванні з батьком, заборонивши останньому запрошувати до дому позивача. З того часу позивач мала можливість відвідувати батька лише тоді коли він перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

8 вересні 2021 року ОСОБА_4 під час телефонної розмови з позивачем скаржився на погіршення стану свого здоров`я, неспроможність самостійно підвестися з ліжка, постійні болі. Після цього він перестав дзвонити позивачеві відповідати на її телефонні дзвінки.

11.11.2021 року позивач від ОСОБА_5 дізналася, що батько помер в кінці жовтня 2021 року.

В листопаді 2021 року позивач дізналася, що належна ОСОБА_4 квартира була відчужена на користь відповідача ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 2337 від 07.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О.

На переконання позивача, зазначений правочин вчинений ОСОБА_4 під впливом тяжких для нього обставин. Оскаржуваний правочин вчинений ОСОБА_4 через бажання сторонніх осіб позбавити її спадщини після смерті батька, який знаходився під впливом тяжкої обставини, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 37).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 59-60)провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду першої інстанції від 28 червня 2022 року (т.с. 1 а.с. 54-55) задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Ухвалою суду першої інстанції від 24 травня 2023 року (т.с. 2 а.с. 16-17) в порядку задоволення клопотання представника позивача у цій справі призначалась посмертна судово-медична експертиза, зупинялось провадження на час проведення експертизи.

З висновку якої вбачається, що безпосереднього медичного обстеження ОСОБА_4 в день видачі ним довіреності (01.10.2021 року) не проводилося, тому комісія при відповіді на питання, поставлені судом в ухвалі про призначення експертизи, виходила із результатів обстеження які є найбільш хронологічно наближеними до зазначеної дати. На момент хронологічного обстеження ОСОБА_4 , проведеного 10.08.2011 року, суттєвого зниження чи втрати зору за умови оптичної корекції не зафіксовано. При динамічному досліджені неврологічного стану ОСОБА_4 , проведеного в останній раз 24.01.2020 року, порушень м`язового тонусу, сили та, як наслідок, здатності до активних рухів немає. З огляду на викладене, будь-яких змін з боку функції кінцівок, які б перешкоджали здатності ОСОБА_4 до активних рухів руками (зокрема з метою здійснення підпису на документі) в наданих в розпорядження експертів документах - не виявлено.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 2 а.с. 44)провадження у цій справі поновлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року (т.с. 2 а.с. 149-153) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 червня 2022 року, знявши арешт з квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р. № об`єкта нерухомого майна 101.

Учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 157-160) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 170).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 176) задоволенозаяву про самовідвід судді Подліянової Г.С. В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю Кочеткову І.В. (т.с. 2 а.с. 177-178).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 04 квітня 2024 року (т.с. 2 а.с. 189), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 180).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку суддею Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддю ОСОБА_9 у зв`язку із звільненням останньої у відставку (т.с. 2 а.с. 202-203).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_3 через свого представника адвоката Плужник М.В. (т.с. 2 а.с. 189-191), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, і третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Н.О. (т.с. 2 а.с. 188) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України апеляційний суду ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності відповідача і третьої особи за присутності позивача ОСОБА_1 , представника останньої адвоката Хмарського Р.Б. (т.с. 2 а.с. 169) та представника відповідача - адвоката Плужник М.В. (т.с. 2 а.с. 204).

Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника останньої і представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оспорювані нею правочини вчинені ОСОБА_4 на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких обставин.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 (свідоцтво про народження та про одруження із зміною 19.07.2002 року дошлюбного прізвища ОСОБА_10 » на шлюбне « ОСОБА_11 », копії т.с. 1 а.с. 12).

05.12.2002 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу з відміткою про реєстрацію в БТІ, копія т.с. 1 а.с. 16).

07.10.2021 року ОСОБА_4 подарував вищезазначену квартиру відповідачеві ОСОБА_3 (договір, копія т.с. 1 а.с. 121-123). При цьому, договір дарування від імені ОСОБА_4 укладено ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ЗМНО Алейніковою Н.О. 01.10.2021 року за реєстровими номерами 2169, 2170 (т.с.1 а.с. 218).

Зазначену довіреність в присутності нотаріуса та ОСОБА_4 за дорученням останнього підписано ОСОБА_12 .

На моменту ухвалення рішення судом першої інстанції спірна квартира перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 .

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (ст. 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 5-6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Законодавством України на особу, яка вчиняє нотаріальну дію, не покладено обов`язок перевіряти наявність фізичної вади або хвороби, яка перешкоджає особі підписати власноруч документ та прочитати його, перевіряти медичні документи, що свідчать про наявність зазначених обставин. Про наявність таких вад та хвороб, що перешкоджають прочитати та підписати документ особі, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус дізнається зі слів такої особи. Нотаріус перед вчиненням нотаріальної дії має встановити особу, яка звернулася за її вчиненням, та її дієздатність. У разі сповіщення про вади, зокрема, зорові, особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має вжити відповідних заходів - допустити до підпису рукоприкладача, визначеного особою яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам, передбаченими ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. ч. 1- 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої правильно було встановлено, що зі змісту оспорюваної довіреності вбачається, що ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_3 від його імені належну йому квартиру. Нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_4 юридичне значення та наслідки вчинення цієї дії.

У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_4 за його дорученням довіреність була підписана ОСОБА_12 у присутності довірителя та нотаріуса за місцем проживання довірителя: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що з наданих суду медичних карток, висновку експерта № 1130/к від 17.07.2023 року (т. 2 а.с. 29 - 40), показань позивача та свідка ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_4 щонайменше 11 останніх років життя мав низку захворювань, систематично травмувався, перебував на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я.

З висновку експерта вбачається, що безпосереднього медичного обстеження ОСОБА_4 в день видачі ним довіреності (01.10.2021 року) не проводилося, тому комісія при відповіді на питання, поставлені судом в ухвалі про призначення експертизи, виходила із результатів обстеження які є найбільш хронологічно наближеними до зазначеної дати. На момент хронологічного обстеження ОСОБА_4 , проведеного 10.08.2011 року, суттєвого зниження чи втрати зору за умови оптичної корекції не зафіксовано. При динамічному досліджені неврологічного стану ОСОБА_4 , проведеного в останній раз 24.01.2020 року, порушень м`язового тонусу, сили та, як наслідок, здатності до активних рухів немає. З огляду на викладене, будь-яких змін з боку функції кінцівок, які б перешкоджали здатності ОСОБА_4 до активних рухів руками (зокрема з метою здійснення підпису на документі) в наданих в розпорядження експертів документах - не виявлено.

Ст. 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Оцінюючи висновок експерта разом з іншими доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що його (висновок експерта) не можна вважати достатнім для спростування того, що в моменту видачі довіреності 01.10.2021 року ОСОБА_4 мав фізичні вади або хвороби, що перешкоджали йому прочитати та власноручно підписати оскаржувану довіреність, оскільки експерти, відповідаючи на поставлені судом питання виходили із результатів медичних обстежень ОСОБА_4 , проведених за 10 років (щодо зору) та за 1 рік (щодо здатності активних рухів руками) до моменту вчинення ним оскаржуваного правочину.

При цьому, з показань позивача, допитаної як свідка, та показань свідка ОСОБА_13 судом першої інстанції правильно встановлено, що за останні 11 років стан здоров`я ОСОБА_4 істотно погіршився. Позивач суду першої інстанції повідомила, що ОСОБА_4 з 2019 року не міг пересуватися без сторонньої допомоги, а в серпні 2021 року він їй повідомив, що не може самостійно піднятися з ліжка. Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що у ОСОБА_4 був дуже поганий зір. При цьому, свідок ОСОБА_14 не спілкувалася з померлим протягом останнього року його життя, а позивач з 2019 року спілкувалася з ОСОБА_4 виключно телефоном, отже не володіють достовірними відомостями щодо стану здоров`я ОСОБА_4 на момент видачі ним довіреності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач належними та достатніми доказами не спростувала обставини укладення оспорюваної довіреності.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що оспорювана довіреність посвідчена з дотриманням вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Тлумачення ст. ст. 215 - 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20), від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21) та від 15 листопада 2021 року у справі № 149/1962/20 (провадження № 61-11553св21) зазначено, що за договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним.

З медичної документації, висновку експерта, пояснень сторін та показань свідків судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 щонайменше останні 11 років життя мав ряд хронічних захворювань, а оспорюваний договір дарування був укладений в жовтні 2021 року, тому відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин укладено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, викликаних хворобою.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22).

Підсумовуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у цій справі того, що оспорювані нею правочини вчинені ОСОБА_4 на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких обставин.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правильно встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_15 задоволенню у цій справі не підлягають.

Вирішуючи питання щодо вжитих під час розгляду справи заходів забезпечення позову, суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Ч. 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову у цій справі підлягали скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють позовні вимоги позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи, а тому останнє в апеляційному порядку не могло переглядатись і не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.05.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Онищенко Е.А.