ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року місто Чернівці справа №714/1106/23

провадження №22-ц/822/638/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Мандзюк Віктор Борисович на заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, головуючий в суді першої інстанції суддя Костишин Н.Я.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Посилалися на те, що 30 серпня 2020 року приблизно в 15 год. 30 хв. у с.Горбова Герцаївського району Чернівецької області відбулося зіткнення автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1

31 серпня 2020 року було внесено відомості до ЄРДР кримінальне провадження №0000150 за ч.1 ст.286 КК України. В матеріалах кримінального провадження наявні висновки експерта, які підтверджують вину відповідача та спростовують вину позивача у ДТП.

Спричиненим ДТП завдано матеріальну шкоду. Відповідно до висновку від 10 листопада 2022 року №СЕ-19/126-22/7664-АВ вартість відновлюваного ремонту автомобіля «ВАЗ-2107» становить 61 189,70 грн. і є більшою ніж ринкова вартість автомобіля, що станом на 30 серпня 2020 року могла становити 25 100,41 грн. Вартість автомобіля станом на день подачі позову становить 60 845,50 грн. Отже неправомірними діями ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 було нанесено матеріальну шкоду в результаті пошкодження автомобіля в розмірі 60 845,50 грн.

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 і пасажир автомобіля «ВАЗ-2107» ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження. ОСОБА_2 з 30 серпня 2020 року по 01 вересня 2020 року знаходилась в ЛМД м.Чернівці на амбулаторному лікуванні з діагнозом: закритий перелом міжвиросткового підвищення лівої великогомілкової кістки, пошкодження передньої хрещаної зв`язки, післятравматична згінально-розгінальна контракрура лівого колінного суглобу. ОСОБА_1 з 30 серпня 2020 року по 14 вересня 2020 року знаходився на амбулаторному лікуванні з вкушеною раною язика, супутні захворювання: забій м`яких тканин обличчя, грудної клітини, перелом 8 ребра зліва. Моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких позивачі зазнали у зв`язку з вчиненням ДТП та тривалим лікуванням, такі оцінюють у 10 000 грн. кожен.

Просили стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 60 845,50 грн., моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду на користь ОСОБА_2 у розмірі 10 000 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2024 року у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовлено повністю.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі наводять обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивують тим, що суд невірно застосував норми права, оскільки відповідальність відповідача не була застрахована, а тому суд помилився що існує ліміт страхової відповідальності та що шкоду має відшкодувати страхова компанія чи МТСБУ. Вважає, що у страховика не виник обов`язок відшкодовувати шкоду, а тому саме винна особа має відшкодувати шкоду.

Крім цього, потерпілим було завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють по 10 000 грн. кожний.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 30 серпня 2020 року приблизно в 15 год. 30 хв. у с.Горбова Герцаївського району Чернівецької області мало місце зіткнення автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 і пасажир автомобіля «ВАЗ-2107» ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження.

31 серпня 2020 року було внесено відомості до ЄРДР кримінальне провадження № 0000150 за ч.1 ст.286 КК України.

Згідно висновку експерта Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судової експертизи від 10 вересня 2021 року №66/21-29: у діях водія автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 . ОСОБА_1 у даній дорожній обстановці при механізмі скоєння ДТП згідно його ж показань вбачаються невідповідності вимогам п.12.4 ПДР України, однак невідповідностей вимогам ПДР України, які б, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку із настанням даної ДТП не вбачається. У даній дорожній обстановці при механізмі скоєння ДТП, згідно показань водія ОСОБА_1 у діях водія автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам п.10.1 і п.16.11 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с.19-34).

Згідно висновку експерта Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судової експертизи від 08 грудня 2022 року №СЕ-19/126/-22/7664-АВ: в даній дорожньо-транспортній обстановці у діях водія автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 . ОСОБА_1 не вбачається невідповідності вимог ПДР України, які з технічної точки зору, могли б перебувати в причинному зв`язку із настанням даної ДТП. В даній дорожньо-транспортній обстановці водію автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 необхідно було керуватись вимогами пункту 16.11 ПДР. В даній дорожньо-транспортній обстановці в діях водія автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам п.16.11 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с.35-77).

Щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача

У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки в судове засідання, апеляційний суд не повідомив (а.с.223-225).

Судова повістка про виклик відповідача у судові засідання повернуту поштою з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с.225).

Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, виклад позиції позивача в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про відмову в позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки суду не надано доказів того, що позивачі, маючи зобов`язання та право на звернення за регламентними виплатами до МТСБУ або страхової компанії, з такою заявою протягом трьох років не звернулись, а тому втратили право на відшкодування шкоди від страховика в межах страхових виплат, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Колегія суддів переглядаючи рішення, не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди

Відповідно до статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За загальним правилом, визначеним статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом, одним із таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Згідно статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом а) частини першої статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок суду першої інстанції про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, на яку посилався суд першої інстанції, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

Отже, з огляду на зазначене уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), у потерпілого відсутнє альтернативне право обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Матеріали справи свідчать, що цивільно-правова відповідальність позивача ОСОБА_1 була застрахована, а цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 не була застрахована, а тому в порушення вимог ч.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач не звертався із заявою до Моторного транспортного страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що:

«на думку суду першої інстанції, частину другу статті 1188 ЦК України можна застосувати за сукупності таких обставин: 1) потерпілим є третя особа; 2) шкода завдана потерпілому внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки; 3) «не встановлена вина жодної з осіб, які завдали такої шкоди» (якщо ж вина завдавача шкоди доведена, то відповідальність за останню відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України не можна покласти на ту особу, вина якої у завданні шкоди відсутня).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що такий висновок суду першої інстанції є неточним. Внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода може бути завдана як власникам (володільцям), наприклад, транспортних засобів, так і третім особам, зокрема пасажирам, пішоходам. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені у частині першій статті 1188 ЦК України, а особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки третім особам, частиною другою цієї статті. Приписи останньої та пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV застосовні у тому разі, якщо декілька осіб є саме відповідальними за завдану шкоду, тобто якщо вони спільними неправомірними діями чи бездіяльністю її завдали. За таких умов не має значення вина кожного з них у завданні шкоди. Останню вони зобов`язані відшкодувати у відповідній пропорції незалежно від вини.

Отже, припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що 30 серпня 2020 року приблизно в 15 год. 30 хв. у с.Горбова Герцаївського району Чернівецької області мало місце зіткнення автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 і пасажир автомобіля «ВАЗ-2107» ОСОБА_2 отримали тілесні ушкодження.

За фактом цієї дорожньо-транспортної пригоди 31 серпня 2020 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0000150 за ч.1 ст.286 КК України.

Згідно висновку експерта Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судової експертизи від 08 грудня 2022 року №СЕ-19/126/-22/7664-АВ: в даній дорожньо-транспортній обстановці у діях водія автомобіля марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_2 . ОСОБА_1 не вбачається невідповідності вимог ПДР України, які з технічної точки зору, могли б перебувати в причинному зв`язку із настанням даної ДТП. В даній дорожньо-транспортній обстановці водію автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 необхідно було керуватись вимогами пункту 16.11 ПДР. В даній дорожньо-транспортній обстановці в діях водія автомобіля марки «Фольцваген Гольф», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам п.16.11 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с.35-77).

Тобто, за встановлених обставин, ДТП сталася у зв`язку із порушенням ОСОБА_3 пункту 16.11 ПДР.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України).

Отож, відсутність обвинувального вироку щодо ОСОБА_3 не може бути перешкодою для відшкодування у розумні строки шкоди, завданої ДТП, за наслідком якого ще в серпні 2020 року була порушена кримінальна справа.

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно підпунктів "г" і "ґ" пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно підпункту "в" пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

в) транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".

Статтею 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що відповідач ОСОБА_3 підпадає під вимоги підпунктів "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпункту "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону.

Аналізуючи викладені норми Закону, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі на МТСБУ не покладено обов`язок відшкодування моральної шкоди потерпілим, а тому така шкода підлягає стягненню з винної особи.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнали позивачі (пригнічений стан, характер тілесних ушкоджень, необхідність докладення додаткових зусиль для відновлення звичного життєвого циклу, втраті душевного спокою, стресі, зміні звичного укладу життя, страждання та переживання потерпілих), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь кожного позивача моральної шкоди в розмірі по 10 000 грн. на кожного.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір за дві позовні вимоги в сумі 2147,20 грн. (а.с.10, 93), позивач ОСОБА_2 за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір за одну позовну вимогу в сумі 1073,60 грн. (а.с.10), за подання апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 3220,80 грн. (а.с.174), позивач ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1610,40 грн. (а.с.199).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а тому судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги підлягає розподілу пропорційно до задоволених вимог.

А саме, апеляційний суд в мотивувальній частині постанови прийшов до висновку про задоволення однієї позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, а тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів за подання позову до першої інстанції складає по 1073,60 грн. на кожного.

Крім того, на користь позивачів підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі по 1610,40 грн. на кожного.

Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь кожного позивача складає по 2684,00 грн. (1073,60 + 1610,40).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Мандзюк Віктор Борисович задовольнити частково.

Заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 2684,00 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 2684,00 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено судом 04 вересня 2024 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк