ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4884/23 Номер провадження 22-ц/814/1459/24Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2023 року, постановлене суддею Миронець О.К.,

у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та реєстрації на житло,

в с т а н о в и в:

24.08.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із указаним позовом, у якому просять визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування та реєстрації в кімнаті, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позову зазначають, що є власниками указаної кімнати, де разом із ними зареєстрована відповідачка, колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб із якою розірвано рішенням Київського районного суду м.Полтави від 13.07.2023 справа №552/2281/23, а також троє дітей, спору щодо місця реєстрації сторони не мають.

Будучи власниками житла, позивачі фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому із 2022 року ОСОБА_2 , як інвалід І групи, знаходиться на утриманні та догляді його матері ОСОБА_1 . Відповідачка допомоги хворому не надає, стосунків із позивачами не підтримує та, як колишній член сім`ї, втратила право користування житловим приміщенням. Тому останні заперечують проти її реєстрації та подальшого користування належним їм житлом, указуючи на місце можливого майбутнього проживання та реєстрації відповідачки ОСОБА_3 її попереднє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 05.12.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та реєстрації на житло - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що вимоги позову є необґрунтованими, оскільки позивачами не наведено обставин, які у розумінні положень частини другої статті 405 ЦК України є підставами визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачі не погодилися із таким рішенням та оскаржили його в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Із підстав раніше викладених ними у позовній заяві доводять, що є власниками спірного житла, де зареєстровані та проживають відповідачка із двома неповнолітніми дітьми та повнолітньою дочкою ОСОБА_4 . Остання була допитана судом першої інстанції в якості свідка та підтвердила, що відповідачка не бере участі в утриманні житла.

Вважають, що при постановленні оскаржуваного рішення судом не були враховані їх конституційні права, як власників житла, на вільне розпорядження належним їм майном. Тоді як позивачі категорично заперечують проти реєстрації та користування їх житлом відповідачкою, як колишнього члена сім`ї, яка втратила відповідне право після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

Також вважають, що поза увагою суду залишилося важке захворювання ОСОБА_2 , неможливість спільного проживання сторін, та, як наслідок, тимчасове проживання позивачів у сільській місцевості, де відсутні належні умови для його лікування та реабілітації, а також можливості виклику невідкладної медичної допомоги через відсутність проїзного шляху до будинку у селі Батьки.

Посилаючись на положення статті 47 Конституції України, статті 319, 391, 406 ЦК України доводять, що сучасна судова практика йде шляхом визнання факту припинення родинних відносин обставиною, яка має істотне значення для припинення сервітуту на вимогу власника. Тож після розлучення колишня дружина перестає бути членом сім`ї та втрачає право на сервітут. Проте відповідач заперечує проти зняття її з реєстрації та, відповідно, припинення користування житлом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, наполягаючи на її задоволенні.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про поважність причин неявки апеляційний суд не повідомили, що за правилами частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 вересня 1994 року УЖКХ ПСМО «Полтавастрой» видано ОСОБА_1 ордер №110 на право на заселення квартири АДРЕСА_4 , жилої площі 19,8 кв.м., склад сім`ї: ОСОБА_2 - син./а.с.12/

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 23 лютого 2011 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради, жиле приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, по частці кожному, належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ./а.с.13/

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ./а.с.5-8, 10-11/ Разом з тим судом установлено, що за цією ж адресою зареєстровані та проживають діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 13 липня 2023 року (справа №552/2281/23) задоволено позов ОСОБА_2 ; розірвано шлюб, зареєстрований 09 серпня 2003 року виконавчим комітетом Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , актовий запис №02./а.с.19/

Судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_5 , яка суду пояснила, що є дочкою відповідачки та, що її мати проживає у спірному житлі, участі в його утриманні не приймає.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із підстав його необґрунтованості, оскільки відповідачка постійно разом із трьома дітьми проживає у спірному житлі, а тому у відповідності до положень частини другої статті 405 ЦК України суд визнав відсутніми підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Разом із цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Натомість за змістом частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №490/12384/16-ц від 24.10.2018.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При цьому апеляційним судом враховано, що відповідачка вселилася у спірне житло, як член сім`ї співвласника, де проживає понад 10 років із трьома дітьми, тобто має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання.

Натомість неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц. Тоді як стан здоров`я одного з позивачів та його потреба в лікуванні, як і відсутність допомоги хворому зі сторони відповідачки не належать до обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують та фактично зводяться до того, що відповідачка після припинення сімейних відносин з власником житла, втратила право користування ним, що не грунтується на законі та не позбавляє її права користування таким житлом. Оскільки лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення, може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доказів на підтвердження викладеного позивачами не надано, а мотиви позовної заяви не містять обґрунтувань стосовно неналежного утримання такого житла відповідачкою, а тому показання свідка на правильність висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог позову не впливають.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах припинення права користування відповідачкою спірним житлом не відповідатиме вимозі пропорційності переслідування легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, оскільки інтереси позивачів, як власників житла, не перевищують інтересів відповідачки, колишньої дружини одного зі співвласників, яка безперервно понад 10 років проживає у цій кімнаті з трьома дітьми що, за відсутності у неї іншого житла, становитиме для неї надмірний тягар.

Інших доводів та доказів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить та зводиться до загального цитування норм матеріального права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.05.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В.Дряниця

О.В. Чумак