Справа № 545/1427/24
Провадження № 2/545/1240/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.09.2024 року Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді Потетія А.Г.,

з участю секретаря Мамишевої А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування, встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хлистун І.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування, встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 , на протязі останніх 28 років, а саме з 11 вересня 1995 року проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач проживав за даною адресою із своєю родиною: дружиною ОСОБА_3 та двома синами. Позивач з родиною проживав в приватному будинку за вищезазначеною адресою. Зазначений будинок складається з 4 житлових кімнат, коридору, санвузла, ванної кімнати та кухні. Вказаний житловий будинок є єдиним місцем проживання позивача, іншого житла він не має. 22 грудня 2023 року позивача незаконно виселив з житлового будинку його молодший син ОСОБА_4 шляхом фізичного насилля та подальшого відібрання ключів від будівлі. Фізичні погрози та вплив сина на батька відбувались не вперше. Неодноразові виклики поліції не вирішили зазначену ситуацію, що врешті закінчилась протизаконним позбавленням Позивача житлового приміщення. Позивач вимушений жити в нежитловому приміщенні (господарському приміщенні для худоби), оскільки відповідачка та інші мешканці чинять перешкоди у користуванні житлом, не надають доступу до подвір`я та будинку. При цьому іншого власного житла, крім цієї частини будинку позивач не має. У зв`язку з цим, задля поновлення свого права на користуванням житловим приміщенням позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Приватний будинок за адресою реєстрації Позивача належав на праві приватної власності бабусі його дружини ОСОБА_3 , яка померла.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6 місяців - строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. ОСОБА_2 , яка є матір`ю дружини Позивача, на момент відкриття спадщини від своєї матері, постійно проживала та була зареєстрована із нею за адресою житлового будинку в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 про свою відмову від спадщини не заявляла.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте з іншого боку, Європейський суд неодноразово наголошував, що відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У ч.2

ст.156 говориться, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї.

Частина 4 ст.156 ЖК встановлює, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в ч.2 ст.64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК до членів сім`ї наймача відносяться дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач тривалий час, а саме на протязі останніх 28 років постійно проживав за цією адресою із своєю родиною, вів спільне господарство, будував та ремонтував даний житловий будинок та господарчі приміщення, утримував родину. Таким чином, позивач ОСОБА_1 є членом сім`ї власника будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а отже має право користуваннявищезазначеної житлової будівлі.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Будь-які дії, спрямовані на позасудове вирішення такої ситуації та вигнання одного з подружжя із житлового приміщення в якому вони проживають, можуть бути кваліфіковані як самоуправство, що відповідно до статті 356 Кримінального кодексу України вважається протиправними діями та карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до трьох місяців.

Відповідно до абз.7 п.2.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затв. наказом МВС 22.11.2012 № 1077 для реєстрації місця проживання особа подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

Таким чином, реєстрація осіб, що постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , а саме позивача, була здійснена за згодою власника житла, отже, він має право проживання та користування житлом на законних підставах.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

У свою чергу, у силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори", стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України").

Просить, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням на правових підставах задовольнити. Визнати право користування та встановити порядок користування житловим приміщенням (кімнатою) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м за ОСОБА_1 . В загальному користуванні залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор. Вселити ОСОБА_1 у житлове приміщення (кімнату) за адресою: АДРЕСА_1 . Допустити негайне виконання рішення в частині вселення до житлового приміщення.

Представник позивача адвокат Хлистун І.М. та позивач заявлені вимоги підтримали та прохали суд їх задовольнити надавши відповідні заяви до суду.

Відповідач та третя особа проти задоволення позову заперечували в повному обсязі надавши відповідні заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

За правилом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11 вересня 1995 року проживає та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 до 12.08.2024 року згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/009624090 від 12.08.2024 року.

Позивач проживав за даною адресою із своєю родиною: дружиною ОСОБА_3 та двома синами.

Вказаний житловий будинок є єдиним місцем проживання позивача, іншого житла він не має.

Позивача незаконно виселив з житлового будинку його молодший син ОСОБА_4 шляхом фізичного насилля та подальшого відібрання ключів від будівлі. Позивач вимушений жити в нежитловому приміщенні (господарському приміщенні для худоби), оскільки відповідачка та інші мешканці чинять перешкоди у користуванні житлом, не надають доступу до подвір`я та будинку. При цьому іншого власного житла, крім цієї частини будинку позивач не має.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є приоритетнішим над правом на житло.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Відносини у сфері надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання ( перебування ) фізичних осіб в Україні , встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення даних регулюються законом України « Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні » та порядком та Порядком декларування та реєстрації місця проживання ( перебування ), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України « Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні » , Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

За приписами ч. 2 ст. 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Пунктом 61 Порядку вказується, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

В ході судового розгляду сторонами не заперечувалась та обставина, що власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 , а тому така обставина не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, як така, що визнана учасниками справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Доводи позивача про позбавлення його, діями відповідача, права користування та проживання у помешканні є безпідставними та спростовуються ч. 3 ст. 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" згідно якого декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ч. 2 ЦК України).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та

розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997 р. №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Також приймаючи рішення у справі суд вважає неспроможними доказом наданий представником позивача відеозапис оскільки останній має інформацію щодо того в яких умовах наразі проживає позивач та не спростовують обставин кому на праві власності належить житловий будинок куди позивач бажає вселитись та користуватись майном.

Одночасно суд приймає до уваги наданий відповідачем витяг з реєстру територіальної громади згідно якого за заявою власника майна- ОСОБА_2 - 12.08.2024 року позивач знятий з реєстрації за адресою по АДРЕСА_1

Вище зазначене та аналіз змісту вказаних норм права, встановлених судом фактів підлягають відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права користування, встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що при відкритті провадження судом було відстрочено позивачу сплату судового збору до постановлення рішення по суті, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 12,13,141,259,263-265,352 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування, встановлення порядку користування житловим приміщенням та вселення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його оголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: А. Г. Потетій