ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6763/24 Справа № 173/3591/23 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на земельну частку (пай) -

В С Т А Н О В И В:

27.11.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що в період з 1994 року по 2000 рік вона була членом КСП «Славутич» , який знаходився на території колишньої Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується записами в її трудовій книжці.

У 1995 році землі СП «Славутич» були розпайовані, тому вона, як член колгоспу, у відповідності до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям набула право на земельну ділянку (пай) КСП «Славутич», проте на час розпаювання земель вищевказаного колективного сільськогосподарського підприємства до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не була внесена.

У відповідності до листа відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вона не значиться у списку до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Славутич» від 30.09.1995 року, колишньої Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» проводилось у вересні 1995 року. Таким чином на час паювання земель вона працювала та була членом КСП «Славутич».

Невнесення до списку осіб до Державного акту про право колективної власності на землю особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Вважає, що будучи членом колгоспу «ім. Дзержинського», КСП «Славутич» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, вона має право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель КСП «Славутич» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що й стало підставою звернення до суду.

Просила визнати за нею право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Славутич» розміром 5.65 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на території Верхньодніпровської міської ради (колишня Ганнівська сільська рада) Кам`янського ( колишнього Верхньодніпровського) району Дніпропетровської області.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.В обгрунтування посилається на доводи, наведені в позовній заяві. Вважає, що до зазначених правовідносин строк не може застосовуватися, а про порушене право вона дізналася в 2023 році із листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Верхньодніпровської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено того, що вона мала право на пай в 1995 році. Крім того нею пропущено строк для звернення до суду з таким позовом. З моменту паювання минуло 28 років, і позивач достеменно знала, що не була включена до списку до державного акту на право колективної власності.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа. ОСОБА_1 надала суду номер телефону, зазначивши його у апеляційній скарзі, тому колегія суддів вважає, що позивач бажала, принаймні не заперечувала, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. Тому слід виходити з "презумпції обізнаності": особи, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Таким чином апеляційний суд вважає таке повідомлення належним.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У частині дев`ятій статті 5 Земельного кодексу України 1990 року(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно із частиною першоюстатті 22 Земельного КодексуУкраїни 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 надано перша та третя сторінки копії трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 з датою заповнення 01.09.1994 року.

Із архівної довідки № 11 від 05.01.2024 року, виданої КЗ «Верхньодніпровський районний трудовий архів» Верхньодніпровської міської ради» вбачається,що в документах архівного фонду КСП «Славутич» та в книгах обліку розрахунків з оплати праці з 1997 року по 2000 рік ОСОБА_2 не зазначена.

Книги обліку розрахунків з оплати праці за 1994-1996 роки на зберігання до архіву не надходили.

В книгах обліку трудового стажу колгоспників ОСОБА_2 не зазначена. Протоколи загальних зборів колгоспу ім. Дзержинського (КСП «Славутич») до трудового архіву на зберігання не надходили, тому підтвердити членство ОСОБА_3 у колгоспі не має можливості.

Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» проводилось у вересні 1995 році. Державний акт серії ДП № 0011 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич » виданий 30 вересня 1995 року, що підтверджується копією Державного акту на право колективної власності на землю та копією списку громадян до цього акту .

Позивач не значиться у додатку до Державного Акту про право колективної власності на землю серії ДП № 0011 від 30 вересня 1995 року у списку громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич» як такий, що має право на земельну частку (паю), що підтверджується відповіддю відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області без номера та дати і копією списку осіб членів колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич».

В підтвердження позовних вимог позивач надала один лист копії трудової книжки на підтвердження її членства в КСП «Славутич», проте другий лист трудової книжки має лише два записи, а саме: запис під номером 1 «01.09.1994 прийнята в члени КСП «Славутич» ,наказ №9 від 1.9.94», та запис під №2 «1.01.2000 Звільнено з членів КСП «Славутич» за власним бажанням,наказ №1 від 1.01.2000».

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку про те, що надана копія листа трудової книжки є неналежним доказом підтвердження того, що позивач на момент розпаювання була членом КСП та мала право на пай. Інших доказів в підтвердження перебування ОСОБА_1 в членах КСП на час передачі державного акта та наявність її права на земельну частку (пай) не надано. Суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло з 30 вересня 1995 року (дата отримання КСП «Славутич» державного акта на право колективної власності), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), сплив ще до набрання чинності 01 січня 2004 року Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тому є підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності, який пропущено позивачем майже на 30 років і поважних причин, які могли б бути підставою для її поновлення, не встановлено.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

Як правильно встановив суд першої інстанції, право на позов у ОСОБА_1 виникло з 30 вересня 1995 року, тобто після видачі КСП «Славутич» державного акта на землю.

Тому, звернувшись до суду у листопаді 2023 року, позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, оскільки як вона зазначає, що вона працювала в цей період в КСП.

Таким чином спростовуються доводи позивача про те, що про порушення її права їй стало відомо лише в 2023 році з листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Позивач як член КСП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Славутич» (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Таким чином з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який закінчився 30.09.1998 року. ОСОБА_1 посилається на те, що вона була членом КСП «Славутич» та працювала у даному господарстві, тому їй було достовірно відомо про паювання земель цього господарства, та не включення її до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), оскільки сертифікату на право на земленьку частку вона не отримала.

Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом, позивач не навела обґрунтованих підстав для визнаня поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 рокуу справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності суд першої інстанції помилково послався на діючі норми цивільного Кодексу та не звернув уваги,що при встановлених обставинах повинні застосовуватися правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Проте це не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

При вирішенні спору як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції крім недоведеності зазначив і таку підставу, як пропуск строку позовної давності, не звернувши уваги на те, що строк позовної давності застосовується при обґрунтованості позовних вимог. Оскільки судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги є недоведеними і з цих підстав відмовлено у задоволенні позову, то додаткова підстава для відмови у позові як то пропуск строку позовної давності в даному випадку не застосовується, оскільки пропуск строку є самостійною підставою для відмови у позові. Однак зазначене також не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційнускаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: