ПОСТАНОВА

іменем України

23 липня 2024 року м. Кропивницький

справа № 392/182/24

провадження № 22-ц/4809/1078/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2024 року у складі судді Кавун Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту ДП «СхідГЗК») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він знаходився у трудових відносинах із Новокостянтинівською шахтою ДП «СхідГЗК» за професією електрогазозварника дільниці змішаних робіт №16 шахти, що підтверджується трудовою книжкою. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 39000,02 грн, про що свідчить довідка за від 20 грудня 2023 року №17-02/2391. Невиплата заробітної плати зі сторони відповідача має триваючий характер, оскільки заборгованість по виплаті належних йому сум триває з жовтня місяця 2022 року. 25 січня 2023 року він був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п.2 ст.40 Кзпп України, згідно з наказом від 25 січня 2023 року №37 о/с. За його неодноразовими усними зверненнями про виплату всіх належним сум при звільненні, отримував лише відповідь, що розрахункові виплати та інші належні йому при звільнені виплати не будуть виплачені, тобто відповідачем повністю проігнорований обов`язок виплати належних йому до отримання сум. Згідно з довідкою відповідача за від 20 грудня 2023 року №17-02/2391 йому було нараховано до виплати заробітну плату у розмірі 39000 грн 02 коп: за жовтень 2022 року - 11805 грн 14 коп; за листопад 2022 року - 14643 грн 57 коп; за грудень 2022 року - 12551 грн 31 коп. Згідно з довідкою про доходи від 20 грудня 2023 року №17-02/2390 його середньоденна заробітна плата з урахуванням податків та зборів складає 1029 грн 27 коп.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення 25.01.2023 по день подачі позову до суду 26.01.2024 минуло 263 робочих дні: січень 2023 року - 5 днів, лютий - 2023 року - 20 днів, березень 2023 року - 23 дні, квітень 2023 року - 20 днів, травень 2023 року - 23 дня, червень 2023 року - 22 дня, липень 2023 року - 21 день, серпень 2023 року - 23 дні, вересень 2023 року - 21 день, жовтень 2023 року - 22 дні, листопад 2023 року - 22 дні, грудень 2023 року - 21 день, січень 2024 року - 20 днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який складає: 1029 грн 27 коп (середньоденна заробітна плата) х 263 (кількість робочих днів) = 270698 грн 01 коп.

Внаслідок порушення його законних прав, а саме невиплати заробітної плати, та усіх належних йому до виплати сум упродовж значного періоду часу, порушено його конституційне право на оплату праці, чим було порушено звичайний для нього уклад життя, що завдало моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому він зазнав втрат немайнового характеру, що йому завдано моральну шкоду. В результаті затримки з виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів, необхідних для забезпечення умов на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе, принизило його, що є моральною шкодою. З урахуванням невиплачених сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань, моральна шкода визначена у розмірі 10000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з ДП «Схід ГЗК» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 39000,02 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 270698,01 грн та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Схід ГЗК» заборгованість по заробітній платі у розмірі 39000,02 грн, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100000 грн, моральну шкоду у сумі 10000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ДП «СхідГЗК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України перегляду та перевірці апеляційним судом не підлягає.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в оскаржуваній частині.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» на посаді електрогазозварника 6 розряду (а.с.12).

Наказом від 25 січня 2023 року №37/ос ОСОБА_1 був звільнений з посади електрогазозварника 6 розряду дільниці змішаних робіт (№16) у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, за п.2 ст.40 Кзпп України. Вказаним наказом також була передбачена виплата грошової компенсації за 42 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (а.с.14).

Відповідно до довідки ДП «СхідГЗК» від 20 грудня 2023 року №17-02/2391 станом на 19 грудня 2023 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 у загальному розмірі склала 39000,02 грн за жовтень-грудень місяці 2022 року (а.с.15).

Відповідно до довідки ДП «СхідГЗК» від 20 грудня 2023 року №17-02/2390 нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2022 року становить 15164,00 грн, за грудень 2022 року - 13655,50 грн, всього з урахуванням податків та зборів складає 28819,05 грн. Середньоденна заробітна плата з урахуванням податків та зборів складає 1029,27 грн. Середньомісячна заробітна плата з урахуванням податків та зборів складає 22129,31 грн (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині, що оскаржується, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення та підлягають стягненню. Крім того, з урахуванням вимог розумності та справедливості, часу затримки проведення розрахунку та те, що до даного часу роботодавцем не здійснено виплату належних позивачу сум, скрадній заробіток слід стягнути у розмірі 100000 грн, з урахуванням його моральних страждань у зв`язку з цим суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 3 Кзпп України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 21 Кзпп України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 47 Кзпп України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 94 Кзпп України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати включено: основну заробітну плату винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткову заробітну плату - винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 116 Кзпп України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кзпп України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Крім того, Верховний Суд у постанові 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц (провадження № 61-15667св21) зазначав, що передбачений частиною першою статті 117 Кзпп України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кзпп України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кзпп України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у разі часткового задоволення вимог працівника).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» на посаді електрогазозварника 6 розряду (а.с.12).

На підставі наказу в.о. директора Новостянтинівської шахти ДП «СхідГЗК» від 25 січня 2023 року №37/ос позивача було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи за п.2 ст.40 Кзпп України. Вказаним наказом також було передбачено проведення з позивачем розрахунку згідно зі ст.116 Кзпп України з нарахуванням компенсації за невикористану відпустку в кількості 42 календарних днів (а.с.14).

Довідка ДП «СхідГЗК» від 20 грудня 2023 року №17-02/2391 свідчить про те, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає 39000,02 грн (а.с.15).

З наведеного вбачається, що у цій справі відповідач порушив строк виплати заробітної плати позивачеві.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача відповідно до ст.117 Кзпп України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Проте, суд не може погодитися із визначеним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Встановлений статтею 117 Кзпп України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 Кзпп України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 Кзпп України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кзпп України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кзпп України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кзпп України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що 39000 грн 02 коп заробітної плати, належної позивачу, не було виплачено йому у день звільнення.

За змістом п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

За змістом копії довідки ДП «СхідГЗК» від 20 грудня 2023 року №17-02/2390 середньомісячна заробітна плата позивача складає 22129,31, а середньоденна 1029,27 грн (а.с.16), що також не заперечувалось сторонами.

Так, середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, має обраховуватись таким чином: 1029,27 середньоденна заробітна плата х 263 (число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком) = 270698,01 грн.

Разом з тим, вказана сума компенсації позивачу середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (270698,01 грн) є суттєво більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі (39000,02 грн).

Суд, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн, що є співмірним розміру заявлених позивачем вимог.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22), від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21 (провадження № 61-6807св22) та від 15 березня 2023 року у справі № 201/8085/21 (провадження № 61-11636св22).

При цьому, суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що у зв`язку з внесенням змін до ст. 117 Кзпп України, що стосуються періоду, за який може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець вніс чітку визначеність щодо того, яка компенсація буде відповідати принципам розумності, справедливості, пропорційності та співмірності, адже вона чітко обмежена у часі.

Суд, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кзпп України, незалежно від того, яка редакція вказаної норми підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 січня 2023 року справа № 757/37241/20-ц (провадження № 61-15667св21).

З огляду на викладене є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про непропорційність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром заробітної плати.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який винник між сторонами, не врахував наведених вище обставин та висновків Верховного Суду, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов помилкового висновку в оскаржуваній частині щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 Кзпп України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 Кзпп є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Подібні висновки висловленні у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 428/7002/14-ц.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 Кзпп України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

У той же час колегія суддів звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, зменшивши розмір стягнутого морального відшкодування з 10000 грн до 5000 грн, який є достатнім, співмірним і розумним розміром відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ДП «Схід ГЗК» підлягає частковому задоволенню, рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2024 року підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 , шляхом його зменшення з 100000 до 40000 грн, та в частині стягнення моральної шкоди також шляхом зменшення з 10000 грн до 5000 грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження №14-47цс21, сформульовано висновок, що пільга щодо сплати судового збору згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Отже, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 був звільнений за подання суду позовної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, проте, не був звільнений за подання до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому, в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 підлягає стягненню 726 грн 72 коп судового збору пропорційно до задоволених вимог та ДП «Схід ГЗК» слід компенсувати сплачений судовий збір у розмірі 1238 грн 62 коп, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2024 рокузмінити в частині, що оскаржується.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, вул. Горького, 2, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40000 (сорок тисяч) грн та моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, вул. Горького, 2, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) судовий збір у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) грн 72 коп.

Компенсувати Державному підприємству «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, вул. Горького, 2, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) сплачений судовий збір у розмірі 1238 (одну тисячу двісті тридцять вісім) грн 62 коп, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Поновити дію рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2024 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

О.Л. Карпенко