ПОСТАНОВА

іменем України

07 травня 2024 року м. Кропивницький

справа № 939/2983/19

провадження № 22-ц/4809/600/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Боровський Валерій Антонович, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 жовтня 2023 року у складі судді Нероди Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що 01 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача позику у розмірі 320 000 грн, що становило в еквіваленті 40000 доларів США. Відповідач борг не повернув, тому позивач просив стягнути борг за договором позики у розмірі 320000 грн; стягнути 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 21435,62 грн; втрати від інфляції у розмірі 56256 грн; судовий збір у розмірі 3976,92 грн. Оскільки відповідач ігнорує вимоги позивача стосовно повернення боргу вона змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути основний борг за договором позики від 01 лютого 2012 року в розмірі 320000 грн, 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 21435 грн 62 коп, інфляційні втрат у розмірі 56256 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 лютого 2012 року у розмірі 320000 грн, 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 21435,62 грн, втрати від інфляції у розмірі 56256 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 ,в інтересах якого діє адвокат Боровський В.А., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат Боровський В.А. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача адвокат Дмитрієв А.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 01 лютого 2012 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику у сумі 320000 грн (що на момент укладання становило в еквіваленті 40000 доларів США), строком по 30 вересня 2017 року (т.1 а.с.9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт наявності заборгованості за договором позики від 01 лютого 2012 року, укладеного між сторонами, є доведеним, після укладення договору позивач усі обов`язки, передбачені договором, виконав, а відповідач взагалі не виконав свої зобов`язання, в результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України у разі, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що відповідач до ухвалення судового рішення заявляв про застосування наслідків спливу строків позовної давності (т.1 а.с.136). Крім того, аналогічну вимогу скаржник вказує в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом, як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановлено, що за умовами договору позики від 01 лютого 2012 року відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позику у розмірі 320000 грн (що еквівалентно 40000 доларів США) не пізніше 30 вересня 2017 року. У розписці також зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошову суму у розмірі 320000 грн згідно з графіком виплат, а саме з 01.02.2012 по 30.09.2017 щомісячно по 5000 грн (т.1 а.с.131).

Отже, апеляційний суд вважає доведеним факт щодо наявності заборгованості за договором позики від 01 лютого 2012 року, укладеного між сторонами.

Проте, оскільки у договорі позики передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіка погашення кредиту, то початок перебігу позовної давності для стягнення позики є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, а тому загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений у договорі графіком платежів.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України позикодавець до спливу визначеного договором позики строку вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення позикодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду з позовом 27 грудня 2019 року, колегія суддів приходить до висновку про стягнення боргу за договором позики в межах строку позовної давності у розмірі 45000 грн з 27 грудня 2016 року по 30 вересня 2017 року (9 міс. х 5000 грн = 45000 грн). Щодо стягнення іншої частини боргу, заявленої позивачем, а саме 275000 грн (320000 грн 45000 грн), то у її задоволенні слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин та відповідно до вимог п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення 45000 грн боргу за договором позики. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення боргу, а саме 275000 грн (320000 грн 45000 грн) слід відмовити за вказаних вище підстав.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1397,89 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Боровський Валерій Антонович, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 жовтня 2023 рокускасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника АДРЕСА_2 ) борг за договором позики у розмірі45 000 (сорок п`ять тисяч) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1397 (одну тисячу триста дев`яносто сім) 89 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко