Номер провадження: 22-ц/813/3942/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Гниличенко М.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він проживав з ОСОБА_4 з березня 2005 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу в належній ОСОБА_4 квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Впродовж усього періоду проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вони вели спільне господарство та побут, мали спільний сімейний бюджет та витрати, спільні сімейні заощадження, за які і придбали вищевказану квартиру. Разом займалися благоустрієм квартири, яку купили: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, разом подорожували за кордон та святкували свята.

За час спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме 30 грудня 2014 року вони, накопичивши кошти, придбали у спільну власність однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Останні роки дружина дуже хворіла, перенесла два переломи шийки стегна, операції, реабілітацію, інсульт, однак позивач увесь цей час був поруч з нею, піклувався про неї, доглядав її та допомагав по господарству

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 , з якою вони майже не спілкувалися, вона проживала окремо і дуже рідко навідувала матір, після смерті матері, забрала всі правовстановлюючі документи та на телефонні дзвінки не відповідає.

Позивач, посилаючись як на правову підставу своїх вимог на вимоги ст. 74 СК України, враховуючи, що він частково надавав грошові кошти на придбання спірної квартири, проте для того, щоб визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, йому необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, просив суд встановити факт його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року до 02 листопада 2021 року; визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, придбаної під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У відзиві на позовну заяву відповідачка в особі свого представника адвоката Пошали К.С. позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позивач та ОСОБА_4 дійсно були знайомі, разом подорожували та деякий час мешкали разом, однак ніколи не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету, та не придбавали спірне нерухоме майно за спільні кошти, оскільки спірна квартира була придбана за грошові кошти ОСОБА_2 , яка після продажу 16 вересня 2014 року своєї двокімнатної квартири, надала кошти своїй матері та вищевказана однокімнатна квартира була придбана 30 грудня 2014 року на ім`я її матері ОСОБА_4 , оскільки відповідач є єдиною донькою та припускала, що може виїхати на тривалий час за кордон, тому вирішила оформити квартиру на матір.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач в особі свого представника пояснив, що позивач з березня 2005 року проживав разом з ОСОБА_4 , вони по день її смерті вели спільне господарство та мали спільний бюджет, позивач є військовим пенсіонером, отримував гідну пенсію та мав нерухоме та рухоме майно у власності, був забезпеченою людиною. Зазначає, що у відповідачки з матір`ю була завчасна домовленість, що значну частину коштів на придбання спірної квартири надає саме ОСОБА_4 , з умовою, що квартира буде зареєстрована на її ім`я. На час, коли купувалася спірна квартира, у відповідача вже не було грошей від продажу належної їй квартири. Натомість позивач разом із ОСОБА_4 спільно обирали квартиру, позивач надавав власні кошти на придбання квартири в розмірі 2600,00 доларів США, а згодом 5000,00 доларів США, при цьому позивачем було продано власне місце на автостоянці. Позивач брав участь у ремонті квартири, приніс туди свій телевізор та килим, разом з ОСОБА_4 купували меблі та інші предмети побуту для здачі квартири в оренду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким встановити факт його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року до 02 листопада 2021 року; визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, придбаної під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та помилково зробив висновок про те, що позивач із заявою про прийняття спадщини щодо майна ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертався, не отримував відмову нотаріуса щодо прийняття ним спадщини, та будучи обізнаним про отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, вимог щодо визнання відповідного свідоцтва частково недійсним не заявляв, оскільки вимоги щодо спадкування не були предметом спору, що виник між сторонами, а на момент подачі позову позивач не був обізнаний щодо отримання відповідачкою спадщини.

Щодо дослідження та оцінки доказів судом по справі зазначив, що суд не надав належної оцінки показанням допитаних в суді свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили спільне проживання позивача з ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства, а також те, що вони були пов`язані спільним побутом, несли спільні витрати по утриманню придбаного майна, піклувалися один про одного, разом купували меблі та інші предмети домашнього побуту, позивач організував ремонтні роботи в квартирі, підремонтував диван, приніс свій телевізор та килим; суд не взяв до уваги наявні у справі фотознімки, які свідчать про спільне проживання позивача з померлою у період з березня 2005 року по 02 листопада 2021 року, їх спільну присутність на родинних святах, під час спільного відпочинку, поїздках за кордон, проведення дозвілля тощо; судом не було взято до уваги завірений директором ЖКС «Чорноморський» ОСОБА_8 22 лютого 2022 року акт про осіб, які проживали з померлою на час її смерті; суд не звернув увагу та не дослідив у повній мірі матеріальний стан позивача та наявне у нього майно, що вважає достатнім доказом спроможності придбання спірної квартири позивачем та померлою ОСОБА_4 .

Щодо невідповідності тексту рішення в мотивувальній частині з текстом в резолютивній частині зазначає, що суд, встановивши в мотивувальній частині рішення факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в резолютивній частині в задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі.

Щодо висновку суду про недоведеність позивачем передачі грошових коштів на купівлю квартири зазначає, що для визнання майна спільною сумісною власністю на підставі ст. 74 СК України потрібно встановити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу у той період, коли було придбано спірне майно, для чого важливим є підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що ним було доведено в процесі розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Пошали К.С. надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та представника, апеляційну скаргу не визнають та просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вказане відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта вказаної норми).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04 листопада 2021 року, актовий запис № 14818 (а.с. 127).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на майно, яка складається з квартири АДРЕСА_3 ; з квартири АДРЕСА_4 ; автомобіля марки Chevrolet, 2008 року випуску та грошових вкладов (а.с. 170-176).

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Із спадкової справи вбачається, що 18 лютого 2022 року з заявою про прийняття спадщини звернулась донька спадкодавця, - відповідач по справі ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом, заповіти або спадкові договори відсутні.

05 вересня 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В. на ім`я ОСОБА_2 було видано три свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зокрема свідоцтво про право на спадщину за законом № 1247 від 05 вересня 2022 року на спірну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 170).

Відповідно до ст. 1264 ЦК України - у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258, 1259 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Із матеріалів справи вбачається, що по квартирі АДРЕСА_5 було зареєстровано одну особу ОСОБА_4 , по спірній квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані особи відсутні (а.с. 128).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить йому на праві власності.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання за позивачем права власності на спірної квартири, яка за позовними вимогами ОСОБА_1 придбана ним з ОСОБА_4 під час їх спільного сімейного проживання, але зареєстрована на ім`я померлої наразі ОСОБА_4 .

Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги та в межах заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог, колегія суддів зазначає таке.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки: «41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

За обставин цієї справи: належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно).

Натомість, згідно наведених висновків Великої Палати Верховного Суду вимоги про встановлення юридичних фактів, зокрема, щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення; при розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення; позовні вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном з померлим не є належним способом захисту права позивача.

Таких висновків про застосування відповідних норм права притримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08 квітня 2024 року у справі № 161/11685/21.

Тому в задоволенні вказаних позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Натомість, суд хоча і зробив в наведеній частині правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21) вказано, що «становлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц)».

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Сутність презумпції спільності права власності на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, яке набуте ними за час спільного проживання,полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час спільного проживання. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається: суд першої інстанції, оцінюючи досліджені у справі докази, зокрема пояснення сторін, письмові докази, показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вважав встановленим той факт, що з березня 2005 року по 02 листопада 2021 року, тобто до дня смерті ОСОБА_4 сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, дбали один про одного, несли спільні витрати по утриманню майна, вважали один одного членом подружжя та мали взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї. Крім того, позивач вказує, що приймав участь у похованні, надавши відповідачу 20000 грн, після смерті ОСОБА_4 через сорок днів він самостійно покинув квартиру покійної, в якої вони проживали з ОСОБА_4 , і щодо вказаних обставин відповідач не заперечувала.

Вказані висновки суду про перебування ОСОБА_1 із ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах з березня 2005 року по 02 листопада 2021 року, тобто до дня смерті ОСОБА_4 відповідачкою не оскаржені.

Натомість, суд апеляційної інстанції діє у відповідності до вищенаведених вимог ст. 367 ЦПК України щодо меж апеляційного перегляду.

За таких обставин, коли судом зароблено відповідні висновки про доведеність факту однією сім`єю позивача із ОСОБА_4 протягом певного часу, враховуючи і час придбання спірної нерухомості, що має мати наслідком застосування передбачених ст. 74 СК України наслідків режиму спільного сумісного майна подружжя, зробив помилковий висновок про те, що позивач не надав належних, допустимих і безперечних доказів, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності його та ОСОБА_4 , набуте ними за час спільного проживання та на частину якого він має право власності.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині щодо неузгодженості вказаних висновків суду, оскільки на майно, яке набуте за час спільного проживання позивача однією сім`єю позивача з ОСОБА_4 , розповсюджується презумпція спільності майна жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, незважаючи на реєстрацію такого майна на одного з подружжя.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що в наведеній частині рішення суду ухвалене без дотримання норм матеріального права та з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири скасувати та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити та визнати право власності за ОСОБА_1 на квартири, придбаної за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та виклавши мотивувальну частину рішення в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Частина перша статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем сплачено за подання позову 4200 грн та за подання апеляційної скарги 6300 грн (150% від ставки, що підлягала сплаті за подання позовної заяви), тому з відповідачки на користь позивача до стягнення належить 10500 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на квартири, придбаної за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та виклавши мотивувальну частину рішення в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ) судові витрати у розмір 10500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 24 травня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко