РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 949/2085/23

Провадження № 22-ц/4815/378/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2023 року Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить:

- розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований Дубровицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №61;

- неповнолітню дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати разом з батьком.

Свої вимоги мотивує тим, що 19 червня 2021 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований Дубровицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №61. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейне життя, цінності та виховання дитини. Вони почали постійно сваритися, через що втратили взаємоповагу один до одного. У них більше немає спільних інтересів, тому вони почали жити окремо. Усе це в сукупності призвело до того, що їхні сімейні відносини переросли у фактичне припинення між ними шлюбних відносин.

Він та відповідачка намагалися зберегти їхній шлюб, постійно намагалися знайти компроміс та взаємопорозуміння, але ці спроби себе вичерпали. Їхній шлюб вже давно носить формальний характер, адже на даний час вони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Переконаний, що їхнє подальше сімейне життя та збереження шлюбу не має сенсу, оскільки шлюб між ними носить лише формальний характер.

Виходячи з того, що за час сімейного життя між ним та відповідачкою склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між ними втрачено, фактичні шлюбні відносини припинені, примирення та збереження сім`ї неможливе, так як це буде суперечити інтересам та волі обох сторін, то вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно і шлюб існує формально.

Також вказує, що дитина, після припинення їхніх фактичних шлюбних відносин, проживає разом з ним, а тому вважає за необхідне їхнього сина залишити проживати з ним.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 червня 2021 року Дубровицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), а/з №61.

У решті позовних вимог відмовлено.

На вказане судове рішення, в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування судом обставин справи.

Вважає, що за відсутності спору щодо того, з ким буде проживати дитина, суд може вирішити питання про залишення дитини з одним з батьків одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Звертає увагу, що вимог про визначення місця проживання дитини не заявляв, оскільки спору щодо визначення місця проживання дитини немає.

Вважає, що матеріали справи містять усі необхідні докази того, що після припинення шлюбних відносин дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, тому суд повинен був залишити проживати дитину з апелянтом, тобто лише констатувати місце проживання дитини, не визначаючи його.

При цьому посилається на правові позиції викладені у постановах ВС від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, від 22.12.2021 року у справі №339/143/20.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 червня 2021 року між сторонами зареєстрований шлюб Дубровицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що складено відповідний актовий запис №61, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29 липня 2022 року сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області та довідкою про склад сім`ї №1174, виданої 12 вересня 2023 року виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області.

Згідно акту про фактичне місце проживання №277 від 13 вересня 2023 року, складеному Центром надання адміністративних послуг Дубровицької міської ради, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №910/15262/18, від 3 березня 2020 року у справі №910/6091/19,від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Заявляючи позовну вимогу щодо залишення проживання малолітнього сина разом з позивачем, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачкою його охоронюваних прав та інтересів. Крім того, сам позивач стверджує, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частиною четвертою статті 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Крім цього, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей (ст. 109 СК України).

Отже добровільне погодження сторонами місця проживання дитини не передбачає обов`язкової констатації у судовому порядку, а для надання юридичної визначеності сторони можуть укласти договір про визначення місця проживання дитини.

Такий висновок на думку колегії суддів не суперечить правовим позиціям викладеним у постановах ВС від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, від 22.12.2021 року у справі №339/143/20, оскільки вони за своїм змістом вказують лише на можливість констатації судом такого факту без звернення з окремою позовною вимогою про визначення місця проживання дитини та чи призводить це до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, висновок суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення проживання дитини з позивачем є правильним, а рішення суду є законним і обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 травня 2024 року.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.