Провадження № 22-ц/824/7665/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Рагушіної І.В,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Телявський Анатолій Миколайович про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 16.09.2019 року позивач у поштовій скринці квартири АДРЕСА_1 , 2/3 якої належить їй на праві власності, та в якій вона проживає разом з дітьми, виявила лист АТ «Універсал Банк», з якого довідалася, що 21.02.2019 року останній в порядку виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.04.2013 року у справі № 2-1470 щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 , набуло право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Тобто банк набув право власності на всю квартиру, 2/3 якої належить позивачеві.

Наявне у позивача право власності на 2/3 вказаної квартири нею нікому не відчужувалося ні у який спосіб, отже вибуло із її власності поза її волею. Про належність позивачеві на праві власності 2/3 частин квартири банку було відомо із жовтня 2014 року, відтоді коли банк намагався виселити позивача з родиною із спірної квартири у судовому порядку, тобто банк не є добросовісним набувачем.

У зв`язку з вищевикладеним, просила суд просила суд витребувати від АТ «Універсал Банк» 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що у неї виникло право власності на 2/3 частини квартири до укладення іпотечного договору, в той же час, банк не використав своє право звернутися до суду з позовом до неї про звернення стягнення на її частку квартири, чим порушив її право на судовий захист, в тому числі, на погашення боргу іншим способом, а відтак вважає, що її 2/3 частини квартири вибули поза її волею, тобто протиправно, що свідчить про наявність підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Від відповідача АТ «Універсал Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що реалізація предмету іпотеки була проведена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», електронні торги не було визнано недійсними, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки АТ «Універсал Банк» є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спірної квартири не припинило договору іпотеки, а право власності банком на квартиру було набуто правомірно на підставі договору іпотеки в процесі виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 23.10.1993 року до 22.10.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

31.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач 2, та ОСОБА_2 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №ВL3083, за яким відповідач отримав кредит у сумі 209 000,00 дол. США строком до 01.03.2028 року під 14% річних. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.02.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.02.2013 року, у справі № 2-7731/2010 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 263 282,38 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України на 28 липня 2010 року становить 2 078 403,76 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.03.2008 року № BL 3083 шляхом проведення прилюдних торгів звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 30.03.2005 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24.03.2005 року № 488-С/КІ, яке зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 01.04.2005 року за реєстровим № 44401 в реєстровій книзі № 421-10.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 753/4368/13 від 04.09.2013 року в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.09.2021 року та постановою Верховного суду від 02.08.2023 року.

22.10.2018 року приватним виконавцем Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження № 57487517 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 263 282,38 доларів США.

20.02.2019 року приватним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-1470/11 від 25.04.2012 року.

21.02.2019 року на підставі даного акту АТ «Універсал Банк» зареєструвало за собою про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені судом обставини у справі, оцінивши надані докази в їх сукупності в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спірної квартири не припинило договору іпотеки, а право власності на квартиру було набуто банком правомірно на підставі договору іпотеки в процесі виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що місцевим судом правильно застосовано норми законодавства до спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, позаяк жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження, суду не надано, а доводи позивача ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні норм законодавства, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують та відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.

Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).

Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.

Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20 (провадження № 61-6735св22), від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: