ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4540/24 Справа № 201/3647/22 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про визнання незаконним утримання дитини, зобов`язання вчинити певні дії та відібрання дитини

за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

17 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про визнання незаконним утримання дитини, зобов`язання вчинити певні дії та відібрання дитини. Представник позивача зазначив, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина народилася у м. Лаваль (Французька республіка), з народження постійно проживала там же. 10.09.2021 року позивач разом з дружиною ОСОБА_2 (відповідачкою) та їхньою спільною донькою ОСОБА_4 приїхали до України на канікули з метою відвідати батьків дружини, які проживають у м. Нікополі Дніпропетровської області. 13.09.2021 року позивач повернувся до м. Лаваль на роботу, а повернення відповідачки з дитиною було заплановано на 15.10.2021 року. 21.10.2021 року відповідачка повідомила позивача про своє рішення залишитися з дитиною в Україні, тобто у односторонньому порядку вирішила, що їхня малолітня дитина перебуватиме з нею на постійній основі в Україні. Позивач ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання їх доньки і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його батьківських прав. 22.10.2021 року позивач приїхав в Україну самостійно, поговорити з відповідачкою, але вирішити питання не вдалося. На підставі заяви та довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до відповідачки з метою роз`яснення положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (Гаазька Конвенція). У письмових поясненнях від 20.12.2021 року відповідачка зазначила, що повернення дитини до Франції можливе за її згодою та у її присутності. Разом із тим, із пояснень відповідача встановлено, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання у Французьку республіку, чим порушує права дитини та ОСОБА_1 , зокрема, право на належне батьківське виховання, право батька дитини особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право батька дитини на визначення місця проживання дитини. Просить: визнати незаконним утримування відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання у Французькій Республіці за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення; якщо відповідачка відмовиться повертати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до Французької Республіки за адресою: АДРЕСА_1; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Французької Республіки на позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Французької Республіки (том 1 а.с.1-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про визнання незаконним утримання дитини, зобов`язання вчинити певні дії та відібрання дитини - відмовлено (том 2 а.с.110-116).

В апеляційній скарзі, Південне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с. 121-131).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони уклали шлюб 03.11.2018 року у м. Лавалі (Майєнн) Французької республіки (том 1 а.с.34).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року там же в них народилася дочка ОСОБА_4 (том 1 а.с.35).

Дитина отримувала медичні послуги та була записана в заклад ліцензованого вихователя пані Абудрар в м. Лаваль (том 1 а.с.9- 11).

10.09.2021 року сторони з донькою ОСОБА_4 приїхали до України в м. Нікополь Дніпропетровської області.

Сторони цього не заперечують, в матеріалах справи маються авіаквитки (том 2 а.с.63-65).

Позивач стверджує, що це були канікули і відповідачка з дитиною мала повернутися в м. Лаваль 15.10.2021 року, в них були квітки на літак (маршрутна квитанція на дитину - том 1 а.с.13), відповідачка була записана на прийом для продовження візи, залишила свої речі, тому зараз дівчинка незаконно утримується в Україні.

08.12.2021 року позивач звернувся до відділу поліції м. Лаваль (том 1 а.с.224) з приводу того, що став жертвою зловмисних телефонних дзвінків відповідачки через месенджер, з 01.12.2022 року і зазначив, що 15.10.2021 року його дружина з дитиною мали повернутися у Францію, чого не зробили. Він або щодня, або 6 днів із 7 отримує новини про дочку, але окрім них, відповідач також надіслала йому в період з 01.12.2021 року по 08.12.2021 року понад 300 повідомлень образливого характеру, що свідчить, на думку позивача, про нестабільний характер його дружини, що може бути шкідливим для його дочки.

Також позивачем надані роздруківки переписки сторін за 30.03.2022 року, 04.04.2022 року, 10.06.2022 року, 17.06.2022 року (том 2, а.с.59), де містяться повідомлення: від позивача - «якщо тобі знадобиться допомога, дай мені знати. Я батько ОСОБА_10 і все ще чекаю її вдома» (10.06.2022 року); від позивача - «війна триватиме роками, майбутнє ОСОБА_10 під загрозою. Ти можеш привезти її додому. Я допоможу тобі також. Я знаю, що ти хочеш бути з нею», від відповідача - «поки що, вірити тобі - це останнє, що я можу зробити в своєму житті. Після того, як всі варіанти вичерпано», від позивача - «я тебе розумію. Після всієї цієї ситуації… все ж таки. ОСОБА_10 - моя дочка, і я люблю її. Тому я зроблю для неї все, що в моїх силах. Тут її майбутнє буде кращим, ніж в Україні. Мені навіть потрібно буде допомагати вам у Франції. У мене немає вибору (17.06.2022 року).

Представник відповідачки стверджує, що вона переїхала до батьків, бо сімейні стосунки із позивачем розпалися з літа 2021 року. Позивач про це знав, і сам перевіз її з дитиною в Україну. З дня повернення відповідачки в Україну і до 27.07.2023 року коштів на утримання дочки не надсилав. Через брак коштів відповідачка виїхала 26.07.2022 року на заробітки, утримує дитину сама, а її батьки доглядають дівчинку.

Дитина зареєстрована у сімейного лікаря з 17.09.2021 року (том 1 а.с.132).

20.09.2021 року відповідач консультована лікарем-неврологом, їй виставлено діагноз: частий епізодичний головний біль, тривожно-депресивний синдром, призначено лікування (том 1 а.с.137).

27.10.2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Франції, м. Лаваль, згідно рішення ГУ ДМС України від 27.10.2020 року видано довідку № 1055/21 про набуття громадянства України з народження (том 1 а.с.131).

Дитина відвідує курси раннього розвитку (том 1 а.с.145), проживає в АДРЕСА_2 , з 29.08.2022 року (том1 а.с.114г).

Також подала суду переклад розмов сторін, англійською, запис яких зберігся, до вагітності та після пологів, з яких випливає, що позивач мав наміри прискорити оформлення документів дитині, після чого відповідачка має піти, бо вона нещаслива і має шукати щастя деінде (том 1 а.с.140).

04.11.2021 року позивач звернувся до Центрального органу Франція із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької Конвенції (том1 а.с.30-33).

17.06.2022 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (зараз - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулось до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 .

30.06.2023 року позивач надіслав матері відповідачки повідомлення про те, що «його батьки хочуть перевести трохи грошей для дитини, і попросив інформацію про її обліковий запис» (том 1 а.с. 222).

Судом 1 інстанції були допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , поясненням яких судом було надано оцінку.

Згідно висновку від 04.07.2022 року психолога КП «Нікопольська міська лікарня № 4» Нікопольської міської ради (виготовленого за зверненням відповідачки) «мати з батьком дівчини розлучені. Батько мешкає у Франції. Привіз їх з дитиною до батьків ОСОБА_2 у вересні 2021 року. 3 тих пір з дитиною не спілкувався, але хоче примусово повернути дочку до Франції. Зараз мати з дівчинкою мешкають в сім?ї її батьків. Дівчинка добре контактує з бабусею ОСОБА_12 , 1967 р.н., дідусем ОСОБА_13 , 1967 р.н., прабабусею ОСОБА_15 1941 р.н. та тіткою ОСОБА_16 1979 р.н. Емоційний клімат в сім`ї сприятливий. Дівчинці приділяють достатньо уваги. Дитина адаптована в соціумі. Має середньо-віковий інтелект, допитлива, легко вступає в контакт як з дорослими, так і з дітьми. У дівчинки сформований надійний тип прихильності до матері та членів родини (це вірний тип прихильності який формується у дітей, які ростуть у дружніх сім`ях, де з дітьми підтримують постійний емоційний контакт), що дає можливість відчувати довіру і безпеку оточуючого світу. Розлука з матір`ю та родиною, в разі примусового повернення батьком до Франції, безсумнівно стане стресогенним фактором для дівчинки, вплине на неї пригнічено, буде несприятливою для особистого та психоемоційного розвитку дитини. В результаті цього у дівчинки можуть з`явитись емоційні розлади, сповільниться розвиток пізнавальної сфери та призведе до соціально-психологічної деформації особистості дитини (том1, а.с.144).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що повернення дитини в інтересах самої дитини і що це не поставить під загрозу її психіку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Судового трибуналу м. Лаваль (Французька Республіка) від 14.09.2023 року (том 2), шлюб між сторонами розірвано і наслідки розірвання шлюбу перенесені на дату 15.09.2021 року; суд каже, що у разі перешкод нотаріус і призначений суддя магістрат можуть бути замінені простим наказом, виданим на вимогу; нагадує, що в будь-який час сторони можуть відмовитися від судового розгляду та досягти мирного розподілу; засуджує пані ОСОБА_18 заплатити панові ОСОБА_1 суму 3 000 євро як компенсацію та проценти шляхом застосування статті 1240 цивільного кодексу; КАЖЕ, що пан ОСОБА_1 здійснює виключно батьківські права щодо малолітньої дитини, ОСОБА_4; ЗБЕРІГАЄ звичайне місце проживання дитини ОСОБА_4 вдома у пана ОСОБА_1; КАЖЕ, що пані ОСОБА_18 не має право на побачення та на проживання відносно дитини ОСОБА_4.

Рішення визнано суперечливим. ОСОБА_18 одружена ОСОБА_18, народилася: ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК (УКРАЇНА) АДРЕСА_3 не з`явилася, без представника.

На рішення не подавалася апеляційна скарга.

Докази подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання цього рішення в матеріалах справи відсутнє, але суд враховує, що в ньому (рішенні) не міститься посилання на документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Перед підписом цього рішення суддя сімейного суду Вінсент Ріуне нагадує, що заходи, пов?язані з батьківськими повноваженнями та внеском в утримання та освіту дітей, мають тимчасову юридичну силу.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької Конвенції цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Згідно із частиною другою статті 3 Гаазької Конвенції права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого(ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Частиною першою статті 12 Гаазької Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судом 1 інстанції встановлено, що 04.11.2021 року надійшла заява позивача через Центральний орган Франції про сприяння у поверненні дитини ОСОБА_3 до Франції, тобто батько звернувся з відповідною заявою до спливу одного року з моменту переміщення дитини в Україну.

10.09.2021 року відповідач за погодженням та разом із позивачем, громадянином Франції, виїхали до України із їх спільною дитиною ОСОБА_3 , якій на той час було 11 місяців.

До теперішнього часу відповідач не повернула дитину до Франції, де вона народилася і постійно проживала до виїзду в Україну, з огляду на це позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину в Україні, чим порушує його права на піклування.

Судом встановлено, що переміщення дитини з Франції до України було законним, позаяк відбулося в супроводі батька та за його згодою.

Стосовно тимчасового характеру судом встановлено, що позивач стверджує про такий, але на підтвердження цього подав копію маршрутної квитанції на виліт з України у Францію 15.10.2021 року лише на дитину, яка в силу віку не могла летіти без супроводу матері.

Разом із цим маршрутна квитанція на відповідачку на 15.10.2021 року в матеріалах справи відсутня.

Сама вона придбати собі квиток не могла, адже він коштує від 103 до 140 доларів США (принаймні така вартість зазначена в квитках на 10.09.2021, 21.10.2021р.), а позивач сам в судовому засіданні пояснив, що на місяць кишенькові гроші відповідачки складали 100 євро.

Іншим коштами розпоряджався позивач, який в судовому засіданні зазначив, що в їх будинку було тепло і була їжа, тому він вважає, що належним чином виконував свої обов`язки з забезпечення родини.

Представник відповідача заперечила належне забезпечення позивачем його родини, зазначаючи як про мізерні (для Франції) кишенькові гроші відповідачки (100 євро), так і про те, що послуги з надання побутової допомоги (прибирання) відповідачці, яка доглядала за новонародженою дитиною, оплачували її батьки, бо позивач не виділяв на це грошей. Позивач не заперечував цього факту.

Як зазначив сам позивач, він працює менеджером в офісі, отримує 4 500 євро щомісяця, відтак він не знаходився вдома щонайменше в робочий час.

Відповідач після пологів, маючи новонароджену дитину та годуючи її грудьми, безперечно потребувала допомоги, як побутової, так і психологічної, але мала на цю допомогу власних коштів лише 100 євро на місяць. По поверненню в Україну відповідачці був виставлений діагноз «частий епізодичний головний біль, тривожно-депресивний синдром».

Батьки відповідачки зазначили, що допомога позивача була несистемною (він міг відвезти дитину до лікаря).

Також згідно поданих позивачем квитків в Україну (том 2 а.с.63-64), позивачем придбано 07.08.2021 року квитки: для себе з ручною поклажею 9+5кг, для відповідачки - з ручною поклажею 9+5 кг та багаж 1шт, для дитини з багажем 1шт. Відтак сторони везли в Україну ручної поклажі 28кг (поза багажем) + 2 багажу (норма провозу 20 кг за одиницю багажу). Врахувавши зазначене, суд дійшов висновку, що сторони привезли в Україну приблизно 68кг речей на 5 тижнів канікул у вересні-жовтні, які є ще достатньо теплими. Згідно загальнодоступного синоптичного архіву, 10.09.2021 року температура вдень була +26, а 15.10.2023 року +15 (https://meteopost.com/weather/archive/).

Свідки у справі пояснили, що відповідачка привезла із собою коляску, дитячі речі на виріст, зимній комбінезон дитини, свої документи, дипломи про освіту тощо, і їх речі з аеропорту везли вантажним таксі. Позивач не заперечує, що таксі було саме вантажне.

Свідки у справі пояснили, що відповідачка приїхала не канікули, а на постійне місце проживання, і це було погоджено з позивачем, який був в Україні 1 день, і впродовж цього дня перебував сам у окремій кімнаті, похмурий, ні з ким не спілкувався, навіть не підходив до дитини, яка плакала поруч. Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що відповідачка також плакала, розповідаючи, що її сімейне життя не склалося.

Якщо врахувати пояснення позивача, то відповідачка 15.10.2021 року мала повернутися з дитиною у Францію, але 07.08.2021 року (одночасно з білетами в Україну на 10.09.2021 року), позивач придбав проїзний документ на 15.10.2021 року тільки на дитину, в якому зазначений лише багаж (тобто до 20кг).

Зворотного квитка на 15.10.2021 року для відповідачки суду не подано, хоча позивач мав його купити, якщо між сторонами була домовленість повернення відповідачки у Францію, бо дитина, якій ще немає року, не може летіти без супроводу матері.

Тому з огляду на сукупність встановлених обставин (відсутність зворотнього квитка у Францію на 15.10.2021 року для відповідачки, який купити міг лише позивач, чого не зробив, вага та кількість перевезених речей (серед яких були документи відповідачки про освіту, комп`ютерна техніка, речі її та дитини для всіх сезонів, в тому числі для дівчинки - на виріст, і колиска дитини, яку везли з Франції), суд вважав доведеним, що між подружжям існувала домовленість щодо залишення дитини постійно проживати в Україні. Ідучи на канікули тривалістю 5 тижнів у теплі місяці, люди не беруть із собою документи про освіту та речі на всі сезони.

Крім того, суд врахував, що позивач від 10.09.2021 року по 27.07.2023 року не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча з огляду на його доходи ( 4500 євро на місяць) мав змогу це робити. Лише 30.06.2023 року позивач надіслав матері відповідачки повідомлення про те, що навіть не він, а «його батьки хочуть перевести трохи грошей для дитини» (том 1, а.с. 222), а тільки в липні 2023 року, після судового засідання, він за підказкою своїх батьків почав перераховувати гроші на утримання дитини через вестерн юніон.

Звернення позивача 04.11.2021 року до Центрального органу Франції із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької конвенції суд вважав підтвердженням зміни його намірів припинення сумісного проживання сторін, а не тим, що цих намірів не було, оскільки достеменно судом встановлено, що дитину разом з матір`ю (відповідачкою) саме позивач привіз до України з їхніми речами та без зворотнього квітка відповідачці, тобто на постійне проживання, де відразу й залишив.

Так, судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

У статті 13 Гаазької Конвенції передбачено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Аналіз статті 13 Гаазької Конвенції свідчить, що вона містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). У контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов.

По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті.

По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 133). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», § 73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні (див. вище, пункт 107). Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». Саме той з батьків, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного». Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», - який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» (див. справу «В. проти Бельгії», № 4320/11, §§ 70-72, рішення від 10 липня 2012 року). Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. Незмагальний характер звіту психолога не був достатнім для того, щоб звільнити суди від їхнього обов`язку ефективно його розглянути, тим більше що повноваження окружного суду дозволяли йому надати цей документ сторонам для перехресного допиту ними або навіть призначити іншу експертизу з власної ініціативи, що дозволяло законодавство Латвійської Республіки (див. вище, пункт 45). Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до ОСОБА_19 і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять «фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод» за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи. Що стосується необхідності дотримання коротких строків, встановлених Гаазькою конвенцією, і на які посилався Ризький окружний суд в мотивувальній частині свого рішення (див. вище, пункт 25), Суд повторює, що хоча стаття 11 зазначеної конвенції дійсно передбачає, що судові органи повинні діяти оперативно, це не звільняє їх від обов`язку здійснити ефективну перевірку тверджень однієї зі сторін, основаних на одному з чітко передбачених виключень, а саме на статті 13 (b) в цій справі» (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 115 - 118, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

У справі, що переглядається, встановлено, що дитина була переміщена у віці 11 місяців, а питання про повернення дитини поставлено лише 17.06.2022 року, тобто ще через 9 місяців.

Відтак вже станом на день звернення до суду із позовом дитина майже половину свого життя провела в Україні, на час ухвалення оскаржуваного рішення дитина досягла трирічного віку.

Тобто, саме тут, в Україні, утворився і продовжує формуватися її всесвіт, дівчинка є громадянкою України, оскільки переїхала немовлям, то не знає і не може знати французької мови, лише українську.

Встановлено, що вона відвідує в Україні розвиваючий гурток, має друзів, свою кімнату, дідуся та бабусю, які нею опікуються, тут над нею здійснюється медичний догляд, а її матір змушена виїжджати на заробітки, щоб матеріально забезпечити потреби малолітньої дочки (оскільки позивач від виконання свого обов`язку з утримання дитини ухилявся), але щодня декілька разів спілкується з дочкою онлайн.

Тому ситуація вимушено примусової розлуки зі звичним оточенням при переїзді в іншу країну (з України до Франції) однозначно і безперечно буле травмуючою для дитини і вплине на її психологічний стан щонайменше в силу її віку, що явно суперечить інтересам дитини, її фізичному та психічному здоров`ю та розвитку.

Назвати Францію звичним постійним місцем проживання дівчинки з огляду на обставини справи неможливо, бо вона була переміщена у дуже ранньому віці (11 місяців) і її дім був там, де її матір, адже нерозривний зв`язок немовляти та матері неспростовний.

Через малолітство дівчинка Францію взагалі не пам`ятає як станом на день звернення до суду із позовом, так і станом на день вирішення спору. Відтак посилання позивача, який просить повернути дитину до постійного місця проживання, є необгрунтованими.

В своєму рішенні Судовий трибунал м. Лаваль (Французька Республіка) від 14.09.2023 року сказав, що пані ОСОБА_18 не має право на побачення та на проживання відносно дитини ОСОБА_4.

Відтак у випадку повернення дівчинки до Франції матір не матиме права не тільки проживати зі своєї дочкою, а навіть бачитися із нею, що на думку суду порушує не лише права відповідачки, а й малолітньої дитини, і не відповідає її інтересам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, місцевим судом вірно враховано, що задоволення позову не досягне цілей Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а в даному конкретному випадку спотворить їх. Суд в цій справі керувався інтересами дитини, вважаючи їх найвищими, тобто такими, що превалюють над інтересами як батька, так і матері. Для малолітньої ОСОБА_10 перебування в незнайомому середовищі людей, які розмовляють на незнайомій мові (французькій) без присутності матері буде стресовою ситуацією, яка призведе до порушення її психічного та психологічного здоров`я й благополуччя. Вона в силу віку під час переїзду не знала жодної мови, а зараз розуміє звернену до неї українську мову, яку вона чує від матері та дідуся з бабусею, і на базі цієї мови формується і її власна мовна база та основа її розумової діяльності. ОСОБА_10 в своєму віці має коло значущих для неї людей, це - люди, які складають її сімейне оточення, в процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності, до них відноситься як мама, з якою вона щодня декілька разів спілкується онлайн, так і дід з бабою, до яких вона емоційно прив`язана і з якими вона постійно взаємодіє.

Так, згідно рішення ЄСПЛ в справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції», заява № 39388/05, яка стосувалась обставин повернення до США дочки заявниці, яке мало бути здійснено на підставі рішень судів Франції, ухвалених на ґрунті рішення американського суду про надання батькові безпосередньої опіки над дівчинкою, ЄСПЛ наголосив, що головне правило Гаазької Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.

В рішеннях ЄСПЛ «Гнахоре проти Франції», від 19 вересня 2000 року, заява № 40031/98, п. 59, «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії», від 06 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю».

В інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини», від 13 липня 2000 року, заява № 25735/94, п. 50; «Марсалек проти Чехії», від 04 квітня 2006 року, заява № 8153/04, п. 71).

Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102).

Крім того, у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».

Відповідачем доведено суттєві об`єктивні перешкоди для супроводу дитини до Франції. З позивачем її шлюб розірвано, відносини між ними неприязні.

Дозвіл на проживання відповідачки у Франції закінчився, а рішенням французького суду їй заборонено не лише жити з дитиною, а навіть бачитися з нею.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду 1 інстанції, що повернення малолітньої дитини до Франції не можна вважати доцільним, оскільки у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення її до цієї країни існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині психічної шкоди. Відмова у задоволенні позову у цій справі ґрунтується на приписах Гаазької Конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини.

За пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення.

З огляду на встановлені судами ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).

Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій Конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психологічної шкоди.

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.

Оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: