Дата документу 05.06.2024 Справа № 336/5973/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5973/20 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/1110/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Трофимової Д.А., Остащенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Помазанова Володимира Івановича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначив про те, що відповідно до договору дарування, укладеного між сторонами в 2015 році, відповідач ОСОБА_2 подарував, а позивач ОСОБА_1 прийняв у дар 304000 грн для набуття двокімнатної кв. АДРЕСА_1 . Факт передачі-отримання грошових коштів в дар сторони оформили простою письмовою розпискою. Та обставина, що договір дарування грошових коштів не був посвідчений нотаріально, як того вимагає законодавство, пояснюється тим, що ОСОБА_2 не вбачав у цьому необхідності та з огляду на це не бажав витрачати свій час на відвідування нотаріуса. На сьогодні відповідач також відмовляються звертатись до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору, так як грошові кошти подаровано давно, ці кошти вже використано позивачем на купівлю та облаштування вищезазначеної квартири. Сторони виконали договір повністю, ОСОБА_1 придбав зазначену квартиру, про що свідчить договір купівлі-продажу від 30.12.2014.

На теперішній час позивач зрозумів, що такий договір дарування потрібно було б засвідчити нотаріально, щоб цей правочин відповідав вимогам Закону, проте відповідач ОСОБА_2 , як дарувальник не заперечує проти факту дарування позивачу ОСОБА_1 цих грошей і не оспорює його вчинення, проте категорично відмовляється йти до нотаріуса, посилаючись на свій похилий вік та незадовільний стан здоров`я, не бажання сплачувати послуги нотаріального посвідчення правочину; вважаючи, що для доведення певних обставин достатньо наявності розписки, означеної суми грошей.

Оскільки у випадку, коли сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним і при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування від 2015 року дійсним, згідно якого ОСОБА_2 , подарував ОСОБА_1 гроші в сумі 304000 грн, для придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений в формі письмової розписки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2023 року залучено до участі у цій справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 (а.с.128).

05 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог просив також визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на грошові кошти в сумі 304000, 00 гривень, передані йому батьком ОСОБА_2 за договором дарування від 2015 року, укладеному в формі письмової розписки (а.с.32-38).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог про визнання грошових коштів особистою власністю залишено без розгляду (а.с.68-70,140).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Помазанов Володимир Іванович подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам по справі, не встановив фактичні обставини справи, не врахував, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому є всі підстави для визнання такого договору дійсним як це передбачено ч.2 ст.220 ЦК України. Суд не врахував до яких наслідків для позивача може призвести його рішення, адже згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У випадку пред`явлення відповідачем позову про повернення грошей, позивач виявиться в тяжкому фінансовому становищі, і не зможе виплачувати аліменти своїй колишній дружині на користь дитини.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу третя особа , яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі статті 220 ЦК України. Між тим визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_3 перебували у шлюбі, що припинений на підставі рішення Шевченківського районного суду від 03 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, що не заперечується сторонами.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 30 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., реєстраційний номер 1412, ОСОБА_1 зі згоди дружини ОСОБА_3 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 46,0 кв.м., житлової площі 31,3 кв.м. (а.с.7-8).

Відповідно до п.2.1 договору, за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 149 000 грн.

Цей договір укладений за письмовою згодою дружини Покупця ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 30 грудня 2014 року за реєстровим №1411 (а.с5.1 договору).

Право власності ОСОБА_1 на вищезазначену квартиру підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 31969081 від 30.12.2014, виданий приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., відповідно до якого останнім внесено відповідні відомості щодо державної реєстрації права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу (а.с.9).

Відповідно до розписки, яка не містить дати та місяця її складання, 2015 року, складеної та підписаної ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , засвідченої свідками: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_2 , 1948 рок народження (паспорт НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 13.12.1997 року), передав в якості дару своєму сину ОСОБА_1 , 1977 року народження (паспорт НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 22.06.2004 року), а останній прийняв 304 000 грн (триста чотири тисячі гривень) для придбання ним двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена грошова сума в якості дару ОСОБА_1 , передана в присутності свідків: ОСОБА_3 , 1984 року народження (паспорт НОМЕР_3 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, 21.10.2004 року) і ОСОБА_6 , 1984 року народження (паспорт НОМЕР_4 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, 13.02.2001 року). ОСОБА_1 отримав, як дар від ОСОБА_2 304 000 грн (триста чотири тисячі гривень) (а.с.6).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 205 ЦК України внормовано форми правочину та способи волевиявлення їх учасників.

За змістом означеної норми закону правочини можуть вчинятися усно або в письмовій формі. Форму правочину, якщо інше не встановлено законом, сторони вправі обирати самостійно, що означає право сторін втілювати правочин в будь-яку форму, за винятком, коли законом прямо передбачена певна форма правочину.

Зокрема стаття 208 ЦК України містить перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, і до них відносяться правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, як випливає із змісту ст. 209 ЦК України, тобто лише встановлені законом випадки передбачають нотаріальне посвідчення письмового правочину.

Главою 55 ЦК України встановлені зобов`язання, що випливають з договору дарування, за яким у відповідності до ст. 717 ЦК України одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93, який діяв на час виникнення спірних правовідносин належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції № 2473-V111 від 21 червня 2018 року, який набрав чинності 07 липня 2018 року.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Судом встановлено, що договір дарування грошових коштів, оформлений сторонами у вигляді письмової розписки, яка не містить дати та місяця її складання, тільки зазначення року «2015 року», відповідно якого батько ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_1 грошові коштів у суму 304000 гривень, для придбання ним двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6).

У 2015 році неоподаткований мінімум доходів громадян становить 17 грн, тому сума грошових коштів у розмірі (304000 грн), які подаровані позивачу перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак договір дарування такої суми грошей має укладатись у письмовій формі із нотаріальним посвідченням, проте всупереч ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування у вигляді письмової розписки, який є предметом спору нотаріально не посвідчений (а.с.6).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дарування грошей в сумі 304 000 грн, яка є більшою ніж п`ятдесят розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у відповідності до закону має бути посвідчено нотаріально.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому долслідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Водночас, належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що позивач звертався до нотаріуса, надсилав відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з`явитися відповідачеві для нотаріального посвідчення договору, обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально, матеріали справи не містять. Таким чином, ОСОБА_1 не доведено, що його батько ОСОБА_2 , складаючи розписку про дар грошових коштів у сумі 304000 грн ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2022 року у справі № 369/7225/19-ц, провадження № 61-18654 ск21.

Сам факт визнання відповідачем у відзиві пред`явлених до нього позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права.

Визнання ОСОБА_2 позову також спростовує доводи позивача про ухилення його батька від нотаріального посвідчення спірного договору дарування та втрату можливості посвідчити його нотаріально.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, позивачем не доведено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правових підстав для його скасування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 не має.

Посилання позивача, що через незадовільний стан здоров`я останній відмовляється з`явитись до нотаріуса для посвідчення договору дарування грошових коштів також не підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи апеляційної скарги дублюють доводи позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Помазанова Володимира Івановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 07 червня 2024 року.

Головуючий, суддя Подліянова Г.С.Суддя Гончар М.С.Суддя Трофимова Д.А,