Справа № 163/228/24 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/566/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Паш`яна Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Заявник просить ухвалити рішення про встановлення факту, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , постійно проживав на території України, як станом на 24 серпня 1991 року так і станом на 13 листопада 1991 року в місті Луцьку.

Заяву обґрунтовує тим, що 28 листопада 2023 року звернувся до Любомльського відділу Державної міграційної служби України у Волинській області з заявою про видачу паспорта громадянина України у зв`язку з втратою. Листом №0721-327.0721.1-23 від 01 грудня 2023 року заявнику відмовлено у видачі паспорта у зв`язку з відсутністю у ДМС України можливості перевірити реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року та належності до громадянства України. Для отримання паспорта заявнику необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та своє місце проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство» 13 листопада 1991 року, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у встановленні факті постійного проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника просить апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Задовольняючи заяву про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 підтвердив належними та достатніми доказами зазначений факт. Суд вважав, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року є єдиним способом реалізації права заявника для набуття громадянства України.

Із висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, оскільки такі відповідають обставинам справа та нормам права, що регулюють вказані правовідносини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 4 листопада 1963 року ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Чмикос Любомльського району Волинської області, за національністю українець.

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 23 листопада 1983 року виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 з 1983 по 1985 рік проходив військову службу у збройних силах СРСР. 14 травня 1992 року прийняв військову присягу на вірність народу України, про що поставлений відповідний штамп і підпис військового комісару у його військовому квитку НОМЕР_3 .

З копії трудової книжки НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_2 навчався в Луцькому ПТУ №6 з 01 вересня 1979 року по 16 липня 1982 року. А з 21 липня 1982 по 09 березня 1992 року працював на Луцькому заводі виробів з пластмас.

Державна податкова адміністрація присвоїла ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та занесла до державного реєстру фізичних осіб - 03 червня 1998 року, що стверджується копією довідки від 02 березня 2000 року № 19000.

Пенсійний фонд України видав ОСОБА_2 18 вересня 2002 року свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування №.

Під час свого проживання в м. Луцьку ОСОБА_2 користувався паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_5 виданим Луцьким відділом внутрішніх справ 23 лютого 1989 року, що підтверджується листом КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" №3514/2.8.23 від 13 грудня 2023 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований разом з дружиною та дітьми в квартирі АДРЕСА_1 . Однак , заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 08.05.2008 року ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 5 від 20 березня 2024 року актовий запис №2576 про народження 07 серпня 1991 року ОСОБА_3 складено 18 вересня 1991 року містяться такі відомості про батька: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, місце проживання: АДРЕСА_1 , постійно проживав з 1991 року.

У повного витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № від 20 березня 2024 року актовий запис 3143 про народження 06 грудня 1992 року ОСОБА_4 складено 15 грудня 1992 року містяться відомості про батька: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, місце проживання: АДРЕСА_1 , постійно проживав з 1990 року.

Фактично вказаними актовими записами стверджується, що у проміжок часу з 07 серпня 1991 року по 06 грудня 1992 року ОСОБА_2 проживав на території України у м. Луцьк. Даний проміжок часу включає в себе день проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, та на день набрання чинності Законом України «Про громадянство» 13 листопада 1991 року.

Окрім того, копією трудової книжки ( а.с 9-11) також стверджується , що в період з 24 серпня 1991 року по 13 листопада 1991 року ОСОБА_2 офіційно був працевлаштований та працював токарем на Луцькому заводі виробів із пластмаси , а відповідно у вказаний час проживав на території України.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Встановлення факту постійного проживання на території України в момент проголошення незалежності України або набрання чинності ЗУ « від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п.1, 2 ч. 1 ст.3 цього Закону, згідно яких городянин України є:

усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження - за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 ЗУ «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно ст. 3 Закону громадянами України є:

усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.

Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З наведеного слідує, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, постанови Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі № 137/1269/22.

Зі змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник з метою набуття громадянства України за територіальним походженням та отримання паспорта громадянина України звернувся до суду та просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

З огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернувся до суду для встановлення такого факту.

На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду достатньо доказів його постійного проживання на території України.

Суд першої інстанції належним чином оцінив указані докази, врахував вимоги нормативних актів та зробив обґрунтований висновок, що заявниця довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявником не подано належних доказів того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не заслуговують на увагу та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи та суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: