Дата документу 06.05.2024
Справа № 501/4103/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання правочину про відмову від прийняття спадщини недійсним,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 09.10.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину про відмову від прийняття спадщини недійсним, згідно якого просить суд визнати правочин вчинений ним про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що предметом спору є його заява від 29.11.2013 про відмову у прийнятті спадщини за законом на користь брата ОСОБА_2 після смерті їхньої матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилається на те, що його відмова від прийняття спадщини після смерті матері була подана ним під впливом обману з боку брата і на цій підставі він бажає оскаржити її в судовому порядку.

Позивач стверджує у позові, що за життя батьків, він допомагав їм побудувати будинок, всі правовстановлюючі документи були оформлені на ім`я батька, який склав заповіт на ім`я позивача. Батько помер через три роки після складання заповіту, позивач звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право позивача на спадщину, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013 по справі №501/1306/13-ц за позивачем визнано право власності на спадкові житловий будинок та земельну ділянку.

Після смерті матері, відповідач подав до суду позов про визнання його права власності на спадкове майно, не охоплене заповітом батька та вказав, що він згодний із заповітом батька та судовим рішенням по справі №501/1306/13-ц, яке на той час набрало законної сили.

У державного нотаріуса позивач отримав роз`яснення? що оскільки судове рішення від 01.08.2013 набрало законної сили, відмова позивача від прийняття спадщини після смерті матері жодного ризику втрати належної позивачу спадщини за заповітом батька немає, позивач погодився та написав заяву про відмову від спадщини на користь відповідача.

Позивач вказує в позові, що відповідач продовжуючи ініціювання спору по цивільній справі за його позовною заявою від 25.12.2013, зловживав його довірою, отримавши від нього відмову від прийняття спадщини після смерті матері, заволодів спадковим майном на суму 3503833 грн. та рішенням апеляційного суду від 19.05.2014 задоволено апеляційну скаргу відповідача, скасовано судове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013.

Позивач посилаючись на те, що відповідач зважаючи на вказані обставини, шляхом обману заволодів нерухомим спадковим майном, звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 27.11.2023 надав до суду відзив на позов (а.с.98-99), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що до позову не надано жодного доказу, що ним здійснювався вплив на позивача та його обман при складанні ним заяви про відмову від спадщини.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/2869/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Постановою Верховного суду від 04.04.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відповідач вказує у відзиві, що 06.06.2014 при зверненні до суду з позовом про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, позивач вважав, що відповідач на нього здійснював тиск, наразі через 10 років після відмови у прийняття спадщини він вважає, що відповідач ввів його в оману, тому відповідач вважає, що поведінка позивача є недобросовісною.

Відповідач просить застосувати до даного позову строки позовної давності (а.с.100-101).

Позивач 12.12.2023 надав до суду письмові заперечення на відзив (а.с.109-112).

В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у самому позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив суд справу розглянути за його відсутності (а.с.99).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 09.10.2023, матеріали справи розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.87).

Ухвалою суду від 20.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.93-94).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.01.2024 клопотання позивача про витребування доказів повернуто заявнику (а.с.119-120).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.01.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.121).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.17).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.18).

ОСОБА_4 за життя склав заповіт від 19.03.2009, яким заповів на випадок своєї смерті житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту (а.с.19).

Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 29.11.2013 звернувся до Іллічівської міської державної нотаріальної контори із заявою про відмову у прийнятті спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_2 , що підтверджується копією заяви (а.с.84-85).

Приватний нотаріус Слава Р.К. листом від 26.09.2012 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (а.с.20).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013 по справі №501/1206/13-ц встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано на ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку та житловий будинок (літ А) АДРЕСА_1 (а.с.22-25).

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом від 25.12.2013 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, що підтверджується копією позовної заяви (а.с.26-29).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 10.02.2014 по справі №501/6447/13-ц позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без розгляду (а.с.30).

ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013, що підтверджується копією апеляційної скарги (а.с.31-33).

Рішенням апеляційного суду Одеської області по справі №501/1306/13-ц рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013 скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на земельну ділянку та житловий будинок (а.с.38-42).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2016 по справі №501/2869/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.44-48).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області по справі №501/2869/14-ц рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2016 залишено без змін (а.с.49-53).

Постановою Верховного суду від 04.04.2018 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2016 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.10.2018 залишено без змін (а.с.54-59).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20.09.2021 встановлено факт реєстрації шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя обсяг нерухомого майна, тощо (а.с.65-67).

ІV. Оцінка Суду.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст.229 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що у державного нотаріуса він отримав роз`яснення, що оскільки судове рішення від 01.08.2013 набрало законної сили, відмова позивача від прийняття спадщини після смерті матері жодного ризику втрати належної позивачу спадщини за заповітом батька немає, позивач погодився та написав заяву про відмову від спадщини на користь відповідача.

Позивач вказує в позові, що відповідач продовжуючи ініціювання спору по цивільній справі за його позовною заявою від 25.12.2013, зловживав його довірою, отримавши від нього відмову від прийняття спадщини після смерті матері, заволодів спадковим майном на суму 3503833 грн. та рішенням апеляційного суду від 19.05.2014 задоволено апеляційну скаргу відповідача, скасовано судове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01.08.2013.

Позивач посилаючись на те, що відповідач зважаючи на вказані обставини, шляхом обману заволодів нерухомим спадковим майном, звернувся до суду з відповідним позовом.

Однак, суд зазначає, що на момент складання позивачем ОСОБА_1 заяви про відмову у прийнятті спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_2 мав повних 55 роки, а тому, відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивача не можна вважати особою похилого віку, яка внаслідок свого віку не могла розуміти правову природу укладеного правочину.

Крім того, у оскаржуваній заяві ОСОБА_1 від 29.11.2013 про відмову у у прийнятті спадщини, чітко вказано, що він, «усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших, за своєю справжнєю волею цією заявою відмовляється від належного йому спадкового майна за законом, яке залишилось після смерті його матері - ОСОБА_3 на користь сина померлої ОСОБА_2 .

Йому відомо, що згідно п.5 ст.1272 ЦПК його відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Зміст ст.ст.1258, 1268, 1273, 1274, 1275, 1280, 1282 Цивільного кодексу України, йому державним нотаріусом роз`яснено».

За таких обставин, суд вважає, що позивач мав на меті написанні саме вказаної заяви та не помилявся щодо правової природи такого правочину.

Недоведеними є доводи позивача про здійснення відповідачем впливу на позивача та його обман при складанні ним заяви про відмову від спадщини.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст.230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Щодо застосування строків позовної даності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який поширюється на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк, або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності, і не залежить від суб`єктивного складу відносин.

Згідно зі ст.261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч.5 ЦК України, порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає, що у позивача були поважні причини пропуску строку позовної давності.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v.Ukraine), заява № 3236/03, п.41, від 3 квітня 2008 року) (п.47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п.53 рішення).

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009 №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Втім, процесуальний Закон не дає визначення терміну «поважні причини». Однак в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 по справі №6-26370кс0 (№в ЄДРСРУ135558) вказано наступне: «Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим». Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку (Постанова ВСУ від 30.09.2015 по справі № 21-2231а15), разом з цим суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків» (Ухвала ВСУ від 26.01.2006 справа №6-7307кс04).

Оскільки в позовній заяві позивач не ставить питання щодо поновлення пропущених строків звернення до суду, то даним обставинам суд відповідної оцінки не надає.

Судом також розглянуто та досліджено заяву відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує, що позивач пропустив без поважних причин строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки із оскаржуваною заявою про відмову від спадкового майна позивач звернувся до нотаріуса 29.11.2013.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено відповідачем.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину про відмову від прийняття спадщини недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко