Номер провадження 2/754/189/24
Справа №754/4993/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Негірьової О.Д.

за участю:

представників позивача - адвокатів: Красюк А.В., Величко Л.П., Савинського С.М.

представника відповідача - адвоката Герасимовської Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.06.2019 між сторонами було зареєстровано шлюб, який у подальшому, 17.03.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, розірвано. Під час перебування в шлюбі, 06.09.2022 подружжям був придбаний автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрували на ім`я ОСОБА_2 . Позивачці стало відомо, що відповідач за договором купівлі-продажу від 25.10.2022, відчужив автомобіль без її повідомлення та згоди. Зважаючи на те, що відповідач відчужив транспортний засіб, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, без згоди позивачки та не в інтересах сім`ї, а отримані кошти використав на свій власний розсуд, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 127260,00грн, витрати за отримання висновку про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу в розмірі 4500,00грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу.

19.04.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, під головуванням судді Лісовської О.В., відкрито провадження по справі, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

20.07.2023 від адвоката Герасимовської Н.М., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 до суду було подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначали, що позивачка не приймала участі у придбанні спірного автомобіля. Також відповідач не погоджується з твердженням позивачки, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Просить врахувати, що станом на 06.09.2022 у нього з позивачкою ОСОБА_1 були фактично припинені шлюбні відносини, хоч вони і проживали разом до 20.11.2022. Зазначає, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а позивачка особистих коштів у придбання автомобіля не вкладала. Також у відзиві зазначають, що відповідач не погоджується з вартістю оцінки автомобіля, яка становить 254520,00грн та вважає її завищеною.

01.08.2023 від адвоката Величко Л.П., яка представляє інтереси позивачки ОСОБА_1 , до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що спірний автомобіль купувався сторонами по справі разом. А оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відчужуючи спільний автомобіль відповідач не повідомив про це позивачку та не отримав на це її письмову згоду. У відповідь на відзив також зазначають, що для можливості визначення ринкової вартості, подібного за своїми технічними характеристиками, автомобіля, позивачка звернулась до суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до Звіту про визначення середньої ринкової вартості автомобіля, його середня ринкова вартість становить 254520,00грн. При цьому експерт, встановлював ринкову вартість автомобіля відповідно до Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». На підставі наведеного просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

12.10.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, під головування судді Лісовської О.В., по справі була призначена авто-товарознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На розгляд експертам поставлено питання: «Яка ринкова вартість транспортного засобу марки Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , 2002 року випуску, станом на дату проведення експертизи?».

08.12.2023 від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до суду надійшов Висновок експерта № СЕ-19/111-23/59032-АВ від 04.12.2023. Відповідно до Висновку, ринкова вартість транспортного засобу «Volkswagen Transporter», станом на дату проведення експертизи - 30.11.2023, становить 252080,00грн.

08.12.2023, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа за єдиним унікальним номером 754/4993/23, номер провадження 2/754/2973/23, передана судді Бабко В.В. у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3

11.12.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, під головуванням судді Бабко В.В., справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля, прийняти до розгляду.

29.01.2024 від адвоката Величко Л.П., яка представляє інтереси позивачки ОСОБА_1 , надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідачем жодним чином не доведено, що відчуження автомобіля відбулось зі згоди позивачки, а отримані від продажу автомобіля кошти були використані не в інтересах сім`ї. Таким чином позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 30.05.2024 не з`явилась. У судовому засіданні була присутня представниця позивачки, адвокатка Красюк А.В., яка позов підтримувала та просила задовольнити. Подала до суду письмові судові дебати.

ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 30.05.2024 не з`явився. У судовому засідання була присутня представниця відповідача, адвокатка Герасимовська Н.М., яка просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Подала до суду письмові дебати по справі.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

25.06.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданий Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 1079.

06.09.2022 на ім`я ОСОБА_2 було придбано та зареєстровано транспортний засіб Volkswagen Transporter, VIN-код НОМЕР_2 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується інформацію з Головного сервісного центу МВС.

25.10.2022 транспортний засіб Volkswagen Transporter, VIN-код НОМЕР_2 , 2002 року випуску, був перереєстрований на нового власника ОСОБА_4 , за Договором купівлі-продажу № 5676/22/040087.

Відповідно до Договору 5676/22/040087, ціна транспортного засобу Volkswagen Transporter, VIN-код НОМЕР_2 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за домовленістю сторін становила 10000,00грн.

17.03.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі №754/1641/23, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. З рішення суду, вбачається, що сторони з 20.11.2022 почали проживати окремо.

20.07.2023 Постановою Київського апеляційного суду м. Києва, рішення Деснянського районного суду м. Києва 17.03.2023, залишено без змін.

10.04.2023 для визначення середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суб`єктом оціночної діяльності «ФОП ОСОБА_5 » на замовлення ОСОБА_1 було зроблено Звіт № 7152, відповідно до якого середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 254520,00грн.

01.09.2023 для визначення середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Екмпертно-правова консалтингова компанія Юрекс», на замовлення адвоката Герасимовської Н.М., було зроблено Звіт № 301/23, відповідно до якого середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 202393,00грн.

Згідно із Висновку експерта (судовий експерт Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, Швед Д.О. ) № СЕ-19/111-23/59032-АВ 04.12.2023, ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen Transporter, VIN-код НОМЕР_2 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи - 30.11.2023, становить 252080,00грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20).

У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом ураховано, що як позивачкою так і відповідачем визнано, що спірний автомобіль сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був перереєстрований ОСОБА_2 на нового власника (25.10.2022), ще коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Тобто у власності подружжя спірний автомобіль перебув лише один місяць, а його відчуження відбулось за місяць до фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та за 5 місяців до розірвання шлюбу між сторонами за рішенням суду.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний та проданий у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Зокрема суду не надано жодних доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 . Також суду не надано належних та достатніх доказів, що спірний транспортний засіб проданий без відома ОСОБА_1 .

Позивачка не оскаржувала правочин щодо відчуження спірного рухомого майна з тих підстав, що майно відчужено без її згоди. Крім того, стороною позивачки не доведено належними та допустимими доказами, що отримані внаслідок відчуження автомобіля кошти, були використані відповідачем не на потреби сім`ї.

Отже, за наявності факту перебування сторін у шлюбі та відсутності доказів використання коштів від продажу спільного майна не в інтересах сім`ї, вважається, що укладений одним із подружжя договір був в інтересах сім`ї.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивачки не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача.

Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись Конституцією України, статтями 21, 60, 61, 65 69, 71 Сімейного кодексу України, статтями 317, 319, 321, 368 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля - відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ; місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 10.06.2024.

Суддя В.В. Бабко