ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1447/23 Номер провадження 22-ц/814/1772/24Головуючий у 1-й інстанції Сербіненко І.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Дряниці Ю.В., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Грибовод Віталій Васильович, на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Паріс» (далі ТОВ «ФК «Паріс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк» було підписано заяву-договір №0038470 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідач підписанням заяви-договору про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб акцентував укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов договору. За умовами заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок коштів у сумі 30769,23 грн, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка річних 18 %, тип ставки фіксована, разова комісія при видачі кредиту 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 3% від суми наданого кредиту. У день підписання заяви-договору №0038470 від 22 серпня 2019 року відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору. Грошові кошти у сумі 30769,23 грн були зараховані АТ «РВС Банк» 22 серпня 2019 року на картковий рахунок клієнта.

05 березня 2020 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 41836,02 грн, керуючись частиною другою статті 625 ЦК України, позивачем нараховано: 2476,38 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 7949,31 грн - інфляційних втрат за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Таким чином, всього до стягнення з відповідача за розрахунком позивача підлягає стягненню сума у розмірі: 41836,02 грн боргу за кредитом + 2476,38 грн відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та 7949,31 грн інфляційних втрат, а всього разом 52261,71 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач прохає суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість в сумі 52261,71 грн, що складається з: 30769,23 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3015,23 грн - заборгованість за процентами; 6461,56 грн - заборгованість за комісією; 1590,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня); 2476,38 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 7949,31 грн - інфляційні втрати за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Також просить судові витрати за розгляд справи покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року позов ТОВ «ФК «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість у сумі 52261,71 грн, що складається з: 30769,23 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3015,23 грн - заборгованість за процентами, 6461,56 грн - заборгованість за комісією, 1590,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня), 2476,38 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, 7949,31 грн - інфляційні втрати за період з 28 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав суд рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» відмовити.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

На думку відповідача, кредитний договір між сторонами справи не є укладеним, оскільки посилання позивача на те, що відповідач підписанням заяви-договору акцептував укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку та приєднався до умов договору як складову кредитного договору, не мають законних підстав.

Також зазначено, що відповідач не міг повністю ознайомитися з усіма умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, оскільки він має значний обсяг та стосується усіх аспектів надання банківських послуг, що потребує значного часу для вивчення.

ОСОБА_1 зауважує, що положення заяви-договору про стягнення комісії за супроводження кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними.

Надаючи власний розрахунок заборгованості, ОСОБА_1 стверджує, що вимога про стягнення заборгованості має бути задоволена в сумі 37265,12 грн.

Узагальнені доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Паріс» прохало суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року без змін.

Позивач наголошує, що 22 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк» було підписано заяву-договір №0038470 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Крім того, відповідач схвалив спірний договір своїми діями, отримавши грошові кошти, які були зараховані на його картковий рахунок.

Також зауважено, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 52261,71 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1 підписав заяву-договір №0038470 про надання банківської послуги, (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

У заяві-договорі №0038470 від 22 серпня 2019 року зазначено зокрема тип кредиту - споживчий, сума кредиту 30769,23 грн, строк дії кредиту - 24 місяці, процентна ставка 18 % (фіксована ставка), разова комісія при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 3 % від суми наданого кредиту, яка підписана відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 15).

Додатком №1 до заяви-договору №0038470 від 22 серпня 2019 року визначено зокрема сума кредиту- 30769,23 грн, строк користування кредитом - 24 місяці, процентна ставка 18 %, комісія за розрахунково-касове обслуговування заборгованості - 3 %, комісія за надання кредиту 769,23 грн, також зазначені дати, суми платежів, додаток підписаний відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 16).

Також позивачем надана публічна пропозиція АТ «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція діє з 04 жовтня 2019 року) та виписки по особистому рахунку за період з 05 березня 2020 року по 28 жовтня 2021 року (а.с. 4-14, 24-32).

Як вбачається з меморіальних ордерів № 3081, 3082 від 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 отримав кредитні грошові кошти від АТ «РВС Банк» у розмірі 30000,00 грн та 769,23 грн, відповідно (а.с. 23).

05 березня 2020 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1 (а.с. 17-19).

Відповідно до пункту 1.1 договору про відступлення права вимоги №05/03/2020-1 від 05 березня 2020 року, витягу з додатку №1 до договору про відступлення права вимоги, та акту прийому-передачі прав вимоги і документів до договору про відступленням права вимоги №05/03/2020-1, АТ «РВС Банк» відступило, а ТОВ «ФК «Паріс» набуло право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору, зокрема за кредитним договором до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 40246,02 грн, а також заборгованість за пенею у розмірі 1590,00 грн (а.с. 20-22).

Позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №0038470 від 22 серпня 2019 року станом на 06 листопада 2023 року, згідно з яким заборгованість складає 41836,02 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 30769,23 грн, заборгованість за процентами 3015,23 грн, заборгованість за комісією 6461,56 грн, заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 1590,00 грн (а.с. 33-36).

Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, відповідачу ОСОБА_1 в порядку статті 625 ЦК України нараховано: 7949,31 грн - інфляційних втрат; 2476,38 грн 3 % річних від простроченої суми (а.с. 37).

27 березня 2020 року ТОВ «ФК «Паріс» направило на адресу відповідача вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання, вих. № 905/5, згідно якого кредитор вимагав здійснити повне та належне виконання кредитних зобов`язань, а саме погашення усієї заборгованості за кредитним договором, сплати процентів за користування кредитними коштами (а.с. 38).

Позиція апеляційного суду

Щодо укладення кредитного договору та узгодження його умов

Згідно зі статтею 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання кредиту ОСОБА_1 підписав заяву-договір №0038470 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, та у якій зазначено, зокрема: тип кредиту - споживчий, сума кредиту 30769,23 грн, строк дії кредиту - 24 місяці, процентна ставка 18 % (фіксована ставка), разова комісія при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 3 % від суми наданого кредиту.

Крім того, ОСОБА_1 було підписано графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), в яких зазначено суму кредиту, тип, порядок нарахування та розмір процентів, комісії та неустойки.

Відтак, ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк» погодили усі істотні умови кредитного договору, визначені статтею 1054 ЦК України, а отже, посилання ОСОБА_1 на неукладення ним кредитного договору з АТ«РВС Банк» спростовується матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що обов`язком фінансової установи є надання повної інформації клієнту про отримувані останнім послуги, натомість банк, за умови узгодження з відповідачем істотних умов кредитного договору, що підтверджується наданими доказами, не несе відповідальності за недбалу поведінку споживача.

Щодо стягнення комісії

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (частина друга статті 1050 ЦК України).

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) викладені такі правові висновки: «відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон № 1734-VIII, у зв`язку з чим у Законі № 1023-XII текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII з набуттям чинності Закону № 1734-VIII залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону № 1734-VIII, визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону № 1734-VIII.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIII та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів».

В постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19 (провадження № 61-263св21) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги позичальника, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, послався на положення статей 11, 18 Закону № 1023-XII, пункт 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, й правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, вказавши, що положення договору про споживчий кредит, які містять умову щодо плати за супроводження кредиту, є несправедливими і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Разом з тим, суди залишили поза увагою те, що кредитний договір між сторонами укладений 26 березня 2018 року і положення статті 11 Закону № 1023-XII, на які послався апеляційний суд, не діяли у зазначених редакціях станом на дату укладення кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом № 1734-VIII, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Так само Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на які посилалися суди, втратили чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, якою затверджено Правила про споживчий кредит. Посилання судів на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, постанову Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 та рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 є безпідставними, оскільки таке рішення та практика суду касаційної інстанції були сформовані за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом № 1734-VIII, без урахування особливостей цього Закону. Отже, при врегулюванні спірних правовідносин судами неправильно застосовано норми матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню). При цьому, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У справі, яка переглядається, кредитні правовідносини між сторонами виникли 22 серпня 2019 року. При цьому необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена як в умовах заяви-договору, так і в графіку платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту, яким закріплено фіксований розмір щомісячна комісія у розмірі 3 % від суми наданого кредиту, що становить 923,08 грн.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року по справі №172/410/21 звертає увагу на те, що судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Аналізуючи наведені правові норми, необхідно зазначити, що нікчемними правочинами (недійсними в силу закону), є правочини про нікчемність яких вказано у відповідних нормах закону. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Враховуючи викладене, оскільки Законом № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за розрахунково-касове обслуговування, то умови, передбачені заявою-договором та графіком платежів, в частині нарахування такої комісії не є нікчемними, а отже, розглядаються з точки зору права як такі, що юридично мали місце і створили правові наслідки для сторін правочину. Тому за відсутності рішення суду про визнання правочину чи його окремих частин недійсними діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), тобто всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені зобов`язання, в тому числі обов`язок позичальника сплачувати комісію - підлягали виконанню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Грибовод В.В., слід залишити без задоволення, а рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Грибовод Віталій Васильович залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Ю.В. Дряниця

Т.В. Одринська