КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7029/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року та апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, -

установив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає в АДРЕСА_1 , має 70- річного батька ОСОБА_2 , який проживає за межами м. Києва та є пенсіонером, хворим на велику кількість серцево-судинних захворювань, внаслідок чого він потребує великої кількості ліків.

Час від часу вона перераховує батьку грошові кошти на купівлю ліків, для чого зазвичай користується звичайними терміналами (програмно-технічними пристроями (комплексами)) самообслуговування АТ КБ «Приватбанк», щоб батько вчасно міг отримувати кошти на підтримання свого здоров`я.

Проте 04 червня 2021 року при здійсненні чергової транзакції батько кошти не отримав.

З метою вирішення виниклого питання вона звернулась в сервіс підтримки АТ КБ «Приватбанк», на що їй було повідомлено, що кошти були списані з метою погашення заборгованості.

Разом з тим, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2020 року у справі №759/19487/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відтак, заборгованість у неї відсутня як і виконавчий документ на підставі якого могли б проводитися списання коштів.

Враховуючи вищевикладене, вказане списання грошових коштів вона вважає безпідставним, у зв`язку з чим була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Просила суд, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь безпідставно стягнуті грошові кошти у розмірі 1000 грн., завдану моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1000 грн. безпідставно стягнутих коштів.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 500 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 964,75 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

До суду першої інстанції01 січня 2024 року надійшла заява представника позивача - адвоката Пасько С.А. про ухвалення додаткового рішення у справі, яка обґрунтовувалась тим, що сторона позивача понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45900 грн., яку вони бажають стягнути з АТ КБ «Приватбанк».

Крім того, представник просив поновити строк на подання доказів на обґрунтування витрат на правову допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на поштове відправлення документів по справі у розмірі 23 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - Пасько С.А. про ухвалення додаткового рішення по справі задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3277,26 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на поштове відправлення документів по справі у розмірі 23 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що воно не в повній мірі відповідає реальним обставинам справи та практиці ЄСПЛ, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що було порушено її нормальні життєві зв`язки і плани, вона зазнала істотних душевних хвилювань.

Моральні страждання, негаразди з батьком, хвилювання, дискомфорт, порушення нормальних життєвих зав`язків, приниження гідності (через почуття безсилля, необхідність щось без вини доводити і виправдовуватись), а також відновлення свого права, яке зайняло три роки, все це складає моральну шкоду, розмір якої цілком справедливо було визначено у 20-кратному розмірі від суми, якої вона була позбавлена через незаконні та протиправні дії відповідача.

Вказує, що 20-кратний розмір компенсації моральної шкоди, порівняно з незаконно списаними на свою користь відповідачем коштами є цілком співмірною та адекватною відповідальністю за протиправні дії відносно неї, що водночас виконуватиме також мету попередження (запобігання) з боку відповідача вчинення правопорушень прав клієнтів надалі.

Просила суд, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в частині розміру стягнення моральної шкоди та ухвалити нове, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що ст. 141 ЦПК України не передбачає можливості поновлення строку для подання заяви про розподіл судових витрат, оскільки визначає такий строк подією, яка неминуче має настати (закінчення судових дебатів).

Однак, протягом 5 днів, як це встановлено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, ані позивач, ані її представник заяви про стягнення на її користь судових витрат, розрахунку судових втрат та доказів їх понесення суду не подали.

Таким чином, позивачем пропущено строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Просило суд, скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року, заяву представника ОСОБА_1 - Пасько С.А. про ухвалення додаткового рішення у даній справі залишити без розгляду.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що їй було невідомо, яким буде результат розгляду справи, оскільки рішення виносилося за відсутності сторін, а без даної інформації невідомо, чи підлягатимуть розподілу судові витрати на користь саме неї, як передбачено ст. 141 ЦПК України.

В той же час ст. 127 ЦПК України передбачає, що суд має повноваження поновити пропущений процесуальний строк у разі наявності підстав для цього, окрім випадків, коли ЦПК України передбачає пряму заборону щодо такого поновлення.

Таким чином, у суду були всі передбачені ЦПК України підстави для прийняття її заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, а отже вимоги апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, наголошує, що відповідач у будь-який момент міг убезпечити себе від стягнення витрат на правничу допомогу шляхом подання заяви про визнання позову або добровільного повернення їй коштів, оскільки відповідач напевно знав про незаконність своїх дій, ознайомившись із долученими до справи документами.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого остання отримала кредит, що не оспорюється сторонами.

04 червня 2021 року позивач здійснювала операцію з переказу коштів в розмірі 1000 грн. на картковий рахунок НОМЕР_1 , однак вказані кошти АТ КБ «Приватбанк» були списані в рахунок поповнення заборгованості № НОМЕР_2 , що підтверджується копією квитанції від 04 червня 2021 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не надано жодного доказу для встановлення факту наявної у ОСОБА_1 заборгованості, а відтак і законності підстав для стягнення з неї суми в розмірі 1000 грн.

Крім того, при зверненні до суду позивач належним чином не обґрунтувала свої вимоги в частині розміру моральної шкоди, яку вона просила стягнути з відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що доведеним розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню є 500 грн., що буде відповідати принципу справедливості та співрозмірності із перенесеними переживаннями.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в п.п. 3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з методичними рекомендаціями «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13 травня 2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмірі може мати суто умовний вираз.

Таким чином, з огляду на вищенаведені положення законодавства а також те, що не встановлено факту наявної у ОСОБА_1 заборгованості перед Банком, а відтак і відсутності законності підстав для стягнення з позивача суми в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено всі обставини справи та обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують такого висновку суду першої інстанції, твердження позивача про доведеність розміру стягнення моральної шкоди у 20-кратному розмірі є помилковим, таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства України, а також не відповідає фактичним обставинам справи.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В частині оскарження АТ КБ «Приватбанк» додаткового рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 01 січня 2024 року до суду надійшла заява адвоката Пасько С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про вирішення питання щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу з копіями документів.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: договір про надання правничої допомоги адвокатом, укладений 13 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Пасько С.А.; акт № 1 виконаних робіт до Договору від 13 вересня 2021 року про надання правничої допомоги адвокатом від 25 грудня 2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачем пропущено строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а тому суд першої інстанції мав би залишити заяву представника позивача - Паська С.А. про ухвалення додаткового рішення без розгляду, колегією суддів оцінюється критично, оскільки згідно ст. 127 ЦПК України, суд має повноваження поновити пропущений процесуальний строк у разі наявності підстав для цього, окрім випадків, коли ЦПК України передбачає пряму заборону щодо такого поновлення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в Ухвалі від 01 червня 2022 року у справі №369/16583/18 із посиланням на ст. 127 ЦПК України (адже не кожна процесуальна дія має носити процесуальний регламент того, чи можна щодо неї поновлювати строки).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв заяву представника позивача про стягнення витрат на правову правничу допомогу та ухвалив додаткове рішення по справі.

Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (№63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі RuizTorijav.Spain серія A. 303-A; п. 29).

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба