Справа № 148/1446/17
Провадження №2/148/10/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 травня 2024 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретаря Немирівської Ю.А., Семенової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині а правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації з місця проживання, за участю: представників позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представників відповідача - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації з місця проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.05.1992 вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

В даній квартирі зареєстрована також відповідач - донька позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До червня 2016 року відповідач проживала в даній квартирі, а потім перестала проживати, забрала всі свої речі, однак з реєстраційного обліку не знялась. Наявність зареєстрованої доньки у квартирі позивача позбавляє останню отримати певні соціальні пільги, зокрема субсидію. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу знятися з реєстрації, однак остання дане прохання позивача ігнорує та знятись з реєстраційного обліку відмовляється.

В зв`язку з чим, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ; виконкому Тульчинської міської ради Вінницької області провести зняття з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шеремет Г.А. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач ОСОБА_2 не визнає, за наступних обставин.

З 07.06.2016 відповідач ОСОБА_2 по цей час знаходиться за кордоном, а саме в Польщі, куди вона тимчасово виїхала на заробітки, вказана обставина підтверджується даними її польської візи від 19.05.2016.

До свого виїзду постійно проживала за адресою місця реєстрації, яке є її єдиним житлом у складі сім?ї: ОСОБА_1 та сина відповідача ОСОБА_7 .

Квартирна належить відповідачу на підставі договору дарування укладеному між сторонами 14.10.2009 за № 1-3734. Обставини, те що відповідач ОСОБА_2 перебуває на заробітках у Польщі відомі позивачу ОСОБА_1 , так як вона спілкується із відповідачем по телефону.

У відповідності до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України - у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, причини відсутності відповідача за місцем реєстрації не були предметом дослідження судом.

Враховуючи те, що відповідач є власником свого житла, вона у відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України може використовувати своє житло для проживання в неї самої та її членів сім?ї.

Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з об?єктивних підстав, а саме: відповідач перебуває в іншій країні, не може виїхати за станом здоров?я, так як лікується та є інвалідом 2 групи. Виїзд відповідача на заробітки за кордон та залишення належного їй майна квартири не порушує житлових прав позивача, тому просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, хоча своєчасно і належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Також, представником позивача неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи, однак остання не надала суду належних і допустимих доказів існування зазначених обставин, які б могли б бути визнані поважними, що на думку суду свідчить про зловживання наданим їм процесуальними правами встановленими ст. 43 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мовчан В.В. у судове засідання не з`явилися. Від представника надійшло клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - виконкому Тульчинської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, від представника надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 29.05.1992, ОСОБА_1 придбала у Тульчинської міської Ради народних депутатів, державну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 30 червня 2017 року (а.с. 7).

З копії домової книги прописки громадян, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 , в даній квартирі відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 03.08.2009 (а.с. 13-15).

Відповідно до довідки голови квартального (вуличного, будинкового) комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 01.08.2017, прописана за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 з 06.06.2016 не проживає за вказаною адресою (а.с. 18).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування 14.10.2009, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А., що підтверджується копією даного договору (а.с. 80, 81).

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.10.2020 провадження у справі зупинялось до набрання законної сили судовим рішенням у справі №148/2386/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Тульчинська державна нотаріальна контора, ОСОБА_8 , про визнання договору дарування квартири недійсним (а.с. 130).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.03.2023 - у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та ОСОБА_8 , про визнання договору дарування квартири недійсним, відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Водночас, на підставі договору дарування від 14.10.2009 ОСОБА_2 - є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.03.2023, у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування квартири недійсним, відмовлено.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом, про фактичне позбавлення власника спірної квартири вільного права користування таким майном, що є грубим порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог Цивільного кодексу України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову з підстав його необґрунтованості.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 317, 405 ЦК України, ст. 64, 156 ЖК України, ст. 6, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 10, 56-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації з місця проживання - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10.05.2024.

Суддя: