Справа № 939/39/23
РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Герасименко М.М.

за участі секретаря Рассказової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через представника адвоката Шестакову Ю.В., звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в провадженні Бородянського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 939/2798/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою від 06 серпня 2016 року в розмірі 42 000,00 доларів США. Вона (позивач) заперечує факт написання оскаржуваної розписки в 2016 році, вважає, що розписка написана в період подання позову про стягнення заборгованості за розпискою у 2021 році. Обґрунтовуючи наведене, вказує, що відповідач ОСОБА_3 перебував з нею ( ОСОБА_1 ) у зареєстрованому шлюбі з 06 травня 2010 року по 15 липня 2020 року. Станом на день звернення до суду з даним позовом у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебувають цивільні справи про розподіл майна подружжя, а саме: № 761/1956/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та № 761/7381/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 . Частиною позовних вимог відповідача ОСОБА_3 у справі № 761/7381/22 і її (позивача) в справі № 761/1956/20 є розподіл грошових коштів, що були сплачені в рахунок забезпечувального платежу ОСОБА_3 при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири із забудовником ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 395 187,22 грн. Не задоволений рухом розгляду справи № 761/1956/20, ОСОБА_3 , з метою уникнення розподілу вказаних спірних коштів, до постановлення рішення у цій справі, подав позов до неї (позивачки) про розподіл майна подружжя (справа № 761/7381/22) з посиланням на начебто наявний борг перед ОСОБА_2 . ОСОБА_3 у вказаній справі посилається на те, що начебто грошові кошти в розмірі 1 395 187,22 грн були запозичені в ОСОБА_2 . У подальшому їй (позивачу) стало відомо про наявність у провадженні Бородянського районного суду Київської області цивільної справи № 939/2798/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою від 06 серпня 2016 року в розмірі 42 000,00 доларів США. Маючи підстави вважати, що ОСОБА_3 за змовою зі своєю тіткою ОСОБА_2 намагаються ввести суд в оману, шляхом отримання судового рішення, яким буде вирішено її (позивача) права та обов`язки без її участі та в подальшому долучити як доказ в справі № 761/7381/22, вона ( ОСОБА_1 ) звернулася із заявою про залучення її до участі в справі в якості третьої особи. Вважала, що процесуальна поведінка сторін у справі № 939/2798/21 є підтвердженням змови сторін і намаганням ввести суд у справі № 761/7381/22 в оману. Також зазначила, що намагання ОСОБА_3 уникнути справедливого розподілу майна підтверджується ще й тим, що поданню позову про стягнення боргу за розпискою у справі № 939/2798/21 передувало незаконне відступлення права на укладення основного договору купівлі-продажу квартири із забудовником ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», яка знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , іншій особі ОСОБА_2 , на купівлю якої ОСОБА_3 начебто брав кошти в борг, зокрема, 03 лютого 2020 року останній скористався її ( ОСОБА_1 ) нотаріальною згодою щодо купівлі новобудови за вказаною адресою, коли обставини надання такої згоди змінилися, оскільки з грудня 2019 року подружжя перебувало на стадії розлучення. Тобто, ОСОБА_3 у період вирішення питання про розірвання шлюбу, з власної ініціативи відступив право на оформлення основного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 . Таким чином вона (позивач) вважає, що ініціювання цивільного провадження про стягнення боргу за розпискою відбулося за спільним зговором відповідачів з метою уникнення справедливого поділу майна подружжя, набутого за час її перебування у шлюбі з ОСОБА_3 . Крім того, звернула увагу на те, що в обґрунтування позову ОСОБА_2 не надала жодного доказу щодо походження грошових коштів у сумі 42 000,00 доларів США, оскільки все своє життя вона вела досить скромний спосіб життя за рахунок невеликої заробітної плати та не могла мати грошових коштів у зазначеній у розписці сумі. Вона (позивач) стверджує, що ОСОБА_3 не писав подібних розписок, зокрема, від 06 серпня 2016 року та гроші в борг не отримував. За час їхнього спільного проживання, маючи добрі сімейні стосунки, вона (позивач), як дружина, мала б знати про боргові зобов`язання чоловіка. З 2016 року ОСОБА_2 ніколи не зверталася до неї ( ОСОБА_1 ) або до ОСОБА_3 з приводу повернення позики, яку ніби то брав чоловік, а позов про стягнення із ОСОБА_3 боргу за розпискою з`явився лише після її (позивача) звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, зокрема, сплачених грошових коштів у рахунок забезпечувального платежу ОСОБА_3 при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири. Вважала, що зазначені обставини виключають можливість укладення договору позики між відповідачами, на підтвердження якого вони ніби то склали розписку, а тому, враховуючи відсутність розписки за 2016 рік, а також відсутність будь-яких претензій ОСОБА_2 з приводу повернення позики протягом п`яти років, є всі підстави вважати її недійсною, оскільки оскаржувана розписка написана з метою введення суду в оману в справі про поділ спільного майна подружжя і уникнення поділу спірних грошових коштів у розмірі 1 395 187,22 грн. Враховуючи наведені обставини, просила визнати недійсною розписку від імені ОСОБА_3 від 06 серпня 2016 року про отримання ним грошових коштів у розмірі 42 000,00 доларів США.

За ухвалою суду від 30 січня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

05 квітня 2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Буній Г.Я. надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що ОСОБА_2 вважає даний позов штучним, безпідставним і безпредметним, поданим навмисно для затягування вирішення питання про стягнення боргу, яке вирішується у справі № 939/2798/21. Відповідно до позовних вимог, предметом даного позову є визнання недійсною розписки від 06 серпня 2016 року, оскільки позивач заперечує факт написання ОСОБА_3 оскаржуваної розписки в 2016 році та вважає, що розписка написана в 2021 році, а саме в період подання позовної заяви про стягнення заборгованості за розпискою. Розписка від 2016 року написана ОСОБА_3 і передана ОСОБА_2 на підтвердження отримання ним грошових коштів, а тому стверджувати про дійсність чи недійсність боргової розписки можуть тільки відповідачі. Існування боргових зобов`язань, підтверджених у тому числі й розпискою від 06 серпня 2016 року, не може ставитись у залежність спору між позивачем і ОСОБА_3 щодо поділу спільного майна подружжя. Якщо позивач вважає, що боргових зобов`язань не існує, то вона повинна довести в справі № 761/7381/22 джерела походження грошових коштів, на які було придбано майно в шлюбі, а не створювати штучні перешкоди ОСОБА_2 у поверненні грошових коштів. Сімейні відносини позивача та ОСОБА_3 не є предметом даного позову. Стан сімейних відносин не впливає і не може впливати на можливість взяти гроші в борг без відома іншого з подружжя. Безпідставним є твердження позивача про те, що ОСОБА_2 ніколи, протягом 5 років, не зверталася до неї (позивача) з приводу повернення боргу, оскільки ОСОБА_1 не спілкувалася із ОСОБА_2 і взагалі не знає родинні стосунки між відповідачами. Грошові кошти позичалися до 31 грудня 2020 року, тому в ОСОБА_2 не було підстав вимагати їх передчасного повернення. ОСОБА_2 і на даний час не заявляє до позивача жодних вимог про повернення боргу, а заявляє їх до ОСОБА_3 , який ніколи не відмовлявся повернути борг, однак ОСОБА_2 змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав через те, що перестала вірити обіцянкам відповідача повернути кошти. Також, недостовірним є твердження про те, що ОСОБА_2 не мала грошей для надання у борг, бо «вела скромний спосіб життя за рахунок невеликої заробітної плати». ОСОБА_1 не була в дружніх стосунках із ОСОБА_2 і не може судити про її спосіб життя. ОСОБА_2 веде нормальний, порядний і чесний спосіб життя, самостійно заробляє кошти, все життя працює не тільки як найманий працівник, а й також протягом життя своїх батьків допомагала їм у фермерському бізнесі з вирощування великої рогатої худоби. ОСОБА_3 тому й звернувся до неї з проханням позичити кошти, бо знав, що вони в неї є і вона може їх надати. Також звернула увагу на те, що ОСОБА_2 надала кошти в борг під відсотки та з обов`язковою умовою повернення, що свідчить про те, що кошти не були для ОСОБА_2 такими, які можна не рахувати та просто подарувати родичу. Надані в борг грошові кошти є майном ОСОБА_2 , які вона збирала протягом довгого часу та якого зараз, через чвари між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , її прагнуть позбавити. Суперечки між позивачем і ОСОБА_3 щодо квартири не стосуються даної справи та не можуть бути підставою для неповернення боргу. Отже, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 42 000,00 доларів США, останній взяв ці кошти та зобов`язався повернути їх з процентами до 31 грудня 2020 року. На підтвердження боргових зобов`язань ОСОБА_3 написав розписку від 06 серпня 2016 року. Відповідачами не оскаржується факт отримання грошових коштів і зобов`язання їх повернути, що також підтверджується тим, що ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 частину боргу в розмірі 1 000,00 доларів США. Таким чином, факт отримання грошових коштів ОСОБА_3 не заперечується і підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена, а також частковим виконанням боргових зобов`язань, а тому відсутні будь-які підстави визнавати недійсним даний правочин. З огляду на зазначене, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

12 квітня 2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шестакової Ю.В. надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що метою відповідачів є намагання штучно створити доказ наявності боргу за рахунок рішення суду з подальшим використанням його в справі щодо розподілу майна подружжя, оскільки саме в цій справі подано позов із залученням ОСОБА_2 третьою особою і заявлено про начебто існуючий перед нею борг. На думку позивача, саме з цією метою була складена розписка, як вона вважає у період 2020-2021 років, яка датована 06 серпня 2016 року.

29 листопада 2023 року та 01 грудня 2023 року до суду від представника позивача адвоката Шестакової Ю.В. надійшли заяви про зміну підстав позову, відповідно до яких просила визнати недійсною розписку від імені ОСОБА_3 від 06 серпня 2016 року про отримання ним грошових коштів у розмірі 42 000,00 доларів США в ОСОБА_2 і застосувати реституцію. В обґрунтування, зокрема, зазначила, що ОСОБА_3 вказану розписку не писав і гроші в борг не отримував, а також не отримував письмової згоди від позивача на отримання у борг грошових коштів (договір позики) на суму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину. Таким чином, враховуючи відсутність розписки станом на 2016 рік, відсутність письмової згоди позивача (другого з подружжя) на отримання у борг грошових коштів (укладення договору позики, що виходить за межі дрібного побутового), відсутність будь-яких претензій з приводу повернення позики від ОСОБА_2 протягом п`яти років, є всі підстави вважати її недійсною, оскільки оскаржувана розписка написана з метою введення суду в оману в справі про поділ спільного майна подружжя та уникнення поділу між подружжям спірних грошових коштів у розмірі 1 395 187,22 грн.

За ухвалою суду від 04 січня 2024 року заява про зміну підстав позову прийнята до розгляду.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Буній Г.Я. надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову, в якому зазначено, що наведена в заяві практика Верховного Суду ніяким чином не стосується правовідносин, що виникли між сторонами даної справи, оскільки ОСОБА_3 гроші в борг не давав, а взяв їх у ОСОБА_2 . У постанові від 31 січня 2023 року в справі № 369/1229/20 Верховний Суд дійшов висновку, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин. З огляду на викладене, вважає, що позовні вимоги в заяві про зміну підстав позову є такими ж безпідставними, як і вимоги первісної заяви.

Ухвалою суду від 04 січня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шестакова Ю.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 , яка була допитана в судовому засіданні як свідок, зазначила, що під час її перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 ними у 2011 році було придбано квартиру по АДРЕСА_2 , а у 2016 році майнові права на квартиру по АДРЕСА_2 . І вона, і відповідач ОСОБА_3 працювали та у них були заощадження на придбання вказаного майна. У 2019 році вона (позивач) прийняла рішення розлучитися із відповідачем ОСОБА_3 , про що повідомила останнього та подала відповідний позов до суду. Після чого, відповідач у лютому 2020 року відчужив відповідачці ОСОБА_2 , яка є його родичкою, майнові права на квартиру по АДРЕСА_2 , про що вона (позивач) дізналась лише після того як відповідач ОСОБА_3 надав такі документи до суду під час розгляду справи про поділ майна подружжя. Про наявність оскаржуваної розписки їй також стало відомо лише під час розгляду справи про поділ майна подружжя, та лише через рік перебування справи у суді, після того як у відповідача ОСОБА_3 з`явився представник. Зауважила, що до цього відповідач ОСОБА_3 ніколи її не повідомляв про наявність боргових зобов`язань, ніколи під час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 вона (позивач) не бачила оскаржувану розписку, ніяких боргів її сім`я не мала, грошові кошти вони не позичали, за весь час ніхто до них не звертався із вимогою про повернення боргу. Вважає, що оскаржувана розписка написана у 2020 році, тоді коли відповідач ОСОБА_3 відступив відповідачці ОСОБА_2 майнові права на квартиру по АДРЕСА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Буній Г.Я. позов не визнала, посилаючись на викладені у відзиві обставини.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Падалко О.Ю. позов не визнала.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 42000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2020 року з виплатою 5% річних, що підтверджується копією письмової розписки ОСОБА_3 , яка містить дату її написання 06 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19-23/10972-ДД від 22 березня 2023 року, боргова розписка від 06.08.2016 не піддавалася штучному зістарюванню. Відповіді на питання щодо встановлення фактичного періоду виготовлення боргової розписки від 06.08.2016 та чи могла бути виготовлена боргова розписка від 06.08.2016 пізніше зазначеної в ній даті, а саме у період з 2020 по 2022 роки у висновку не надано, у зв`язку з відсутністю в Експертній службі МВС методики за напрямом визначення абсолютної давності виготовлення документів за їх реквізитами (т. 1 а.с. 236-246).

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 15690/23-34 від 02 листопада 2023 року, в розписці від імені ОСОБА_4 , про отримання у ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 42 000 доларів США, датованій 06 серпня 2016 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Відповісти на питання ухвали «У який фактичний період було виготовлено розписку від імені ОСОБА_3 від 06 серпня 2016 року?» та «Чи могла бути виготовлена розписка від імені ОСОБА_3 від 06 серпня 2016 року пізніше, зазначеної у ній дати, а саме в період з 2020-2021 роки?», не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів та підписів, нанесених чорнилами для пишучих приладів (т. 2 а.с. 20-24).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з вимогами частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі № 501/1243/20 та від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду та знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 42 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2020 року з виплатою 5% річних, що підтверджується копією письмової розписки ОСОБА_3 , яка містить дату її написання 06 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 12).

Згідно розписки ОСОБА_2 від 24 січня 2023 року, відповідачка ОСОБА_2 отримала від відповідача ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за розпискою від 06 серпня 2016 року 1000 доларів США (т.1 а.с. 133).

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено та у матеріалах справи відсутні докази того, що оскаржуваний договір позики, який оформлений розпискою від 06 серпня 2016 року, містить ознаки фіктивного правочину та був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином.

Будь-яких доказів безгрошовості позики суду також не надано.

Відповідачі під час розгляду справи не заперечували факт отримання ОСОБА_3 у борг від ОСОБА_2 грошових коштів за оскаржуваною розпискою.

Доводи сторони позивача про те, що відповідачі, які перебувають у родинних відносинах, з метою уникнення справедливого розподілу майна уклали фіктивний договір позики грошових коштів у 2021 році, а не у 2016 році, як це зазначено у розписці, а також щодо відсутності будь-яких претензій ОСОБА_2 з приводу повернення даної позики протягом 5 років і не повідомлення ОСОБА_3 позивача про наявність у нього боргових зобов`язань за оскаржуваною розпискою, оригінал якої було досліджено у судовому засіданні, самі по собі без надання відповідних доказів не можуть свідчити про фіктивність укладеного правочину.

Стосовно доводів позивача щодо написання оскаржуваної розписки у 2021 році, то з огляду на те, що під час її написання позивач присутня не була, а відповідачами не заперечується дата написання ОСОБА_3 розписки 06 серпня 2016 року, то такі заперечення, за відсутності відповідних доказів на підтвердження наведеного, суд вважає недоведеними та до уваги не приймає.

Наведені стороною позивача доводи щодо необізнаності позивача про боргові зобов`язання відповідача ОСОБА_3 , у тому числі обставини щодо отримання останнім у борг грошових коштів та чи були саме ці кошти використані ним для власних потреб чи в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню під час розгляду справи про поділ майна подружжя.

Позивач дійсно могла бути необізнана про наявність боргових зобов`язань колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_3 , проте вказане не може саме по собі свідчити про фіктивність правочину. У цій справі не вирішується питання про обізнаність позивачки про наявність боргових зобов`язань її колишнього чоловіка, про те куди саме використав відповідач ОСОБА_3 взяті у борг кошти, для власних потреб чи в інтересах сім`ї, а тому, як зазначалось вище, вказані обставини підлягають з`ясуванню під час розгляду справи про поділ майна подружжя.

Суд не бере до уваги також і посилання представника позивача на правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, оскільки він не є релевантним до правовідносин, які склалися у даній справі. У вказаному висновку йдеться про необхідність надання у письмовій формі одним із подружжя згоди на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, тоді як у справі, що наразі розглядається, не йдеться про передачу в борг майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору позики, який був укладений між відповідачами та оформлений розпискою від 06 серпня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти.

У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, Верховний Суд зазначив, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору позики, оформленого оскаржуваною розпискою від 06 серпня 2016 року, внаслідок відсутності письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, а також те, що суду не надано належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що договір позики, який оформлений розпискою від 06 серпня 2016 року, містить ознаки фіктивного правочину та був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, то в задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. 202, 203, 207, 234, 1046, 1047 ЦК України, ст. 10-13, 76, 77, 79-81,141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 21 травня 2024 року.

СуддяМ.Герасименко