ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1292/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/267/24 Категорія: 304090200 Шимчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 12 червня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.01.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р07.23964.004864974.

07.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 07072023, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 30 978, 39 грн., з яких: 14110,45 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16867,94 грн. - сума заборгованості за відсотками;

За умовами кредитного договору позичальник зобов`язується своєчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором.

Незважаючи на це відповідач не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит у строки, передбачені кредитним договором.

Крім того, позивач зазначив, що всі нарахування, що відбулися до дати отримання ТОВ «ФК» ЄАПБ», права грошової вимоги здійснювалися безпосередньо АТ «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювалося.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № Р07.23964.004864974 від 31 січня 2019 року, в розмірі 30978,39 грн. Вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 12 червня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором Р07.23964.004864974 від 31 січня 2019 року в розмірі 30978,39 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зазначивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, внаслідок чого вона має заборгованість, яку наразі повинна сплатити на користь позивача у встановленому судом загальному розмірі 30978, 39 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.06.2024 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином надані позивачем докази та не надав їм належної оцінки, а тому допустив однобічність та неповноту судового розгляду. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Вказує, що суд вказуючи на неподання відповідачем доказів на підтвердження того, що остання не отримувала кредитних коштів, порушив передбачений статтями 12, 81 ЦПК України принцип змагальності сторін, адже позивач набуваючи право вимоги за кредитним договором, будучи обачним та розсудливим, мав би отримати від банку документи на підтвердження наявності у нього права вимоги до боржників. Саме позивач, звертаючись до суду, має надати докази порушення своїх прав. Позивач не надав до суду ані виписки з карткового рахунку, ані розрахунку заборгованості, ані будь-яких інших документів, з яких вбачається отримання відповідачем коштів, внесення платежів, стан розрахунків.

Договір факторингу не може вважатися належним і допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки такими доказами можуть бути виписки з особових рахунків клієнтів.

Крім того, посилання позивача на неможливість надання первинних бухгалтерських документів в силу того, що він не має їх у своєму розпорядженні та що такі документи могла б надати відповідачка, не заслуговують на увагу та мають оцінюватись критично, оскільки позивач не заявляв клопотань про витребування доказів і самостійно несе ризики невчинення ним цієї процесуальної дії.

Суд, прийнявши як належні доводи позивача про неможливість надати докази наявності кредитної заборгованості, безпідставно поклав на відповідача тягар доказування у даній справі.

У липні 2024 року представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Канак М.С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вказує, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Позивач вважає, що доводи і аргументи на яких ґрунтуються вимоги апелянта, як на підставу для зміни рішення суду першої інстанції, є суб`єктивною думкою сторони апелянта, яка суперечить нормам цивільного законодавства та низки правових позицій викладених в постановах ВСУ, є недоведені, необґрунтовані, безпідставні та неповинні братися до уваги суду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користуванням ним, в наслідок чого вона має заборгованість, яка підлягає сплаті.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що 31 січня 2019 року між АТ « Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р07.23964.004864974, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 14690, 00 грн., а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Кредит надавався строком на 24 місяці. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 15 % річних від залишкової суми кредиту.

Згідно витягу з реєстру боржників № 3 до договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023, ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № Р07.23964.004864974 у сумі 30978,39 грн.

07.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до умов якого, АТ «Ідея Банк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за палату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги, де вказано, що заборгованість відповідача становить 30978,39 грн., з яких 14110,45 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та грн. - 16867,94 сума заборгованості за відсотками.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором Р07.23964.004864974 від 31.01.2019 року за період з 07.07.2023 року по 31.01.2024 року заборгованість складає 30978,39 грн.

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 512,514 ЦК України).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

На підтвердження заборгованості та її розміру позивачем було подано до суду першої інстанції: паспорт споживчого кредиту (а.с. 5); кредитний договір № Р07.23964.004864974 від 31 січня 2019 року (а.с. 6); договір добровільного страхування життя Р07.23964.004864974 від 31 січня 2019 року (а.с. 7); заява-анкета (а.с. 8) додаток до паспорта споживчого кредиту. Графік щомісячних платежів за кредитним договором (а.с. 10); розрахунок заборгованості за кредитним договором Р07.23964.004864974 від 31 січня 2019 року за період з 07.07.2023 року по 31.01.2024 року (а.с. 14); договір факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року (а.с. 15-16); витяг з реєстру боржників № 3 до договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023 року (а.с. 17).

У той же час, виписки з карткового рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Отже, єдиним документом, де зазначено розмір кредитної заборгованості, є витяг з реєстру боржників № 3 до договору факторинга № 07072023 від 07 липня 2023 року, в якому зазначено: ПІБ боржника - ОСОБА_1 ; номер кредитного договору -Р07.23964.004864974; дата кредитного договору - 31 січня 2019 року; заборгованість за основним боргом - 14110,45 грн.; заборгованість за відсотками; заборгованість за комісіями - 0,00 грн.; загальна сума заборгованості - 30978,39 грн.

Проте, колегія суддів вважає, що зазначений документ не є належним доказом наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, враховуючи наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №760/7792/14 від 28 жовтня 2020 року.

Апеляційний суд зазначає, що позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких районний суд та (або) суд апеляційної інстанції мав би можливість самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості.

Проте, під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором.

Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач як сторона у справі зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором Р07.23964.004864974 від 31.01.2019 року у загальному розмірі 30978,39 грн, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4542, 00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 12 червня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4542, 00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2024 року.

Судді