Справа № 367/9135/23
Провадження №2/367/2027/2024
20 березня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді Горбачової Ю.В.,
за участі секретаря Музики Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Орел Руслана Володимирівна, до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЄВРО-МІЛК» про визнання трудових відносин припиненими,
Позивач вказує, що її трудові права грубо порушені, оскільки вона фактично позбавлена можливості звільнитись та обрати нове місце роботи. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася з позовом до суду.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2023 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання 13.02.2024 року сторони не з`явилися.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, керуючись положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення.
Дослідивши подані по справі письмові докази, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, 17 січня 2017 року позивача ОСОБА_1 призначено на посаду мерчендайзера у відділ збуту ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЄВРО-МІЛК», відповідно до наказу № 2-к від 13.01.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , запис № 15.
02 жовтня 2017 року позивач була переведена на посаду бухгалтера ПП «ЄВРО-МІЛК», згідно наказу № 11-к від 29.09.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , запис № 16.
Позивач вказує, що наприкінці 2018 року вона пішла у декретну відпустку.
Згідно запису № 17 трудової книжки, 26 квітня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу 4к від 26.04.2019 року. Позивач зазначає, що заяву на звільнення за власним бажанням вона не писала та ніхто її не ознайомлював з наказом № 4к від 26.04.2019 р. про звільнення.
26.04.2019 року в трудовій книжці позивача зроблено запис № 18 наступного змісту «Номер 17 вважати недійсним», поруч з написом стоїть підпис директора та печатка ПП «ЄВРО-МІЛК».
Позивач зазначає, що наприкінці 2021 року приїхала до приватного підприємства «ЄВРО-МІЛК» та забрала свою трудову книжку, спочатку не звернула увагу на запис № 18 в трудовій книжці, але в вересні 2023 року вона вирішила піти до центру зайнятості та стати на облік. У центрі зайнятості позивача повідомили, що вона працює бухгалтером у ПП «ЄВРО-МІЛК», тому не може перебувати на обліку в центрі зайнятості.
Відповідно до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 19.09.2023 року, останнім записом є початок роботи у ПП «ЄВРО-МІЛК», запис про завершення роботи відсутній, що підтверджується копією відомостей.
Проте, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 10.10.2023 року, остання виплата позивачу була зроблена ПП «ЄВРО-МІЛК» у другому кварталі 2018 року, що підтверджується копією відповідних відомостей.
18 жовтня 2023 року позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням з 31 жовтня 2023 року та направила її цінним листом з описом вкладення за адресою реєстрації підприємства та за адресою реєстрації директора підприємства, проте поштові відправлення повернулися, що підтверджується копіями двох описів вкладення ПП «ЄВРО-МІЛК» та директору ОСОБА_2 , копіями накладних та відправлень, які повернулися.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 Загальної декларації з прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Положеннями ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 36. КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом; 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль; 9) підстави, передбачені іншими законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»,у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
У постанові Верховного суду від 24 грудня 2019 року по справі № 758/1861/18 сформовано правову позицію відносно того, що ефективним способом захисту у таких справах є визнання трудових відносин припиненими.
У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки позов обґрунтований та позивач за наявних обставин позбавлена можливості звільнитись та обрати нове місце роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
На підставі наведеного та керуючись ст. 21, 22, 36, 38 Кодексу законів про працю України, ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 280-285, 352, 354ЦПК України,-
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Орел Руслана Володимирівна, до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЄВРО-МІЛК» про визнання трудових відносин припиненими - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя: Ю.В. Горбачова