ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8148/24 Справа № 213/1766/24 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого Тимченко О.О.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 213/1766/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року (суддя Мазуренко В. В.), повне судове рішення складено 14 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що внаслідок роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів він отримав хронічне професійне захворювання. За результатами огляду МСЕК від 27 травня 2009 року йому первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з повторним переоглядом. Згідно з довідкою МСЕК від 22 січня 2019 року в подальшому йому встановлено 65% втрати працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. У зв`язку з ушкодженням здоров`я він зазнає моральних страждань.

Просив суд стягнути з ПРАТ «ІНГЗК» на свою користь 245 000,00 грн моральної шкодибез утримання податку та інших обов`язкових платежів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 14 червня 2024 року позов задоволено: стягнути з ПРАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 245 000 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб. Стягнути з ПРАТ «ІНГЗК» в дохід держави судовий збір у сумі 2 450 грн.

Судове рішення мотивоване характером захворювань, їх незворотністю, фізичними та моральними стражданнями позивача в зв`язку з цим, їх тривалістю і тяжкістю, істотністю вимушених змін у його життєвих стосунках, а тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав необхідним позов задовольнити та стягнути на користь позивача з відповідача 245 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ПРАТ»"ІНГЗК» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що на підставі Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14 квітня 2009 року (50% вібраційна хвороба) від відповідача, який є предметом розгляду даної справи добровільно на підставі особистої заяви позивача від 19 грудня 2011 року та згоди між позивачем та відповідачем від 06 березня 2012 року, зазначені кошти у розмірі 9 000 грн. були отримані позивачем на підставі видаткового касового ордера від 20 березня 2012 року. Також, судом не прийнято до уваги, що рішеннямДзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року по справі № 210/6487/14-ц вже було стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду, завдану професійним захворюванням.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від представника позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, та просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 07 січня 1983 року працював на підприємстві відповідача та 06 серпня 2014 року його звільнено за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується трудовою книжкою та довідкою.

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14 квітня 2009 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача: вібраційна хвороба другої ст. з периферичним ангіодистонічним синдромом, полірадикулонейропатією на шийному та попереково-крижовому рівні з вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофічними синдромами вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ другого ст., деф. apтрозу ліктьових ПФ першого ст., і колінних суглобів ПФ першого-другого ст., трофічними розладами кистей. Діагноз встановлений Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 31 березня 2009 року.

Відповідно до Акту загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 29 років 07 місяців, з яких в умовах впливу шкідливих факторів - 26 років 02 місяці.

Як видно з п. п. 15, 16 Акту, професійне захворювання позивача виникло через те, що під час роботи машиністом екскаватора підпадав під вплив загальної вібрації, показники якої перевищували нормативні, через недосконалість обладнання, механізмів.

При первинному огляді МСЕК від 27 травня 2009 року ОСОБА_1 встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з повторним переоглядом.

При повторному огляді МСЕК від 01 червня 2010 року ОСОБА_1 встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з повторним переоглядом.

При повторному огляді МСЕК від 22 січня 2019 року ОСОБА_1 встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково.

Відповідно медичних висновків від 26 червня 2013 року № 1144, від 19 вересня 2013 року № 1677, від 04 грудня 2018 року № 1736 позивач мав скарги на виражену задишку при незначному фіз. навантаженні, приступоподібний сухий кашель, біль та важкість за грудиною, загальну слабкість, втому, головний біль, запаморочення, підвищення АТ, відчуття серцебиття, перебої в роботі серця, постійний біль в дрібних суглобах кистей, оніміння та підвищену чутливість до холоду в кистях та стопах, біль та обмеження рухів у шийному та попереково-крижовому відділах хребта, в плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднену ходу, часті судоми гомілкових м`язів.

У 2023 та 2024 роках позивач перебував на стаціонарному лікуванні з приводу отриманого професійного захворювання.

Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ПРАТ «ІНГЗК» задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 6 статті 19 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання апеляційної скари) для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання апеляційної скари), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив із характеру захворювань, їх незворотністю, фізичними та моральними стражданнями позивача в зв`язку з цим, їх тривалістю і тяжкістю, істотністю вимушених змін у його життєвих стосунках, а тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав необхідним позов задовольнити та стягнути на користь позивача з відповідача 245 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Таким чином, із змісту цієї статті випливає, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до норм ЦПК України вказані обставини повинні бути доведені.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту професійного захворювання позивачем було надано висновок МСЕК від 27.05.2009 року, яким йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку із вібраційною хворобою та визначено 3-тю групу інвалідності.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року передбачено, що суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до статті 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки захворювання в даному випадку, пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, то відповідальність по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо вже наявного відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем. Адже, відшкодування шкоди було здійснено в добровільному порядку, в значно заниженому розмірі, про що відповідачу достеменно відомо. Що ж стосується рішення суду по справі № 210/6487/14-ц, то колегією суддівакцентується увага на тому, що в указаній справі підставами для виникнення права на відшкодування моральної шкоди стало виявлення іншого професійного захворювання в 2014 році, яке погіршило стан здоров`я позивача та викликало підвищення відсотку втрати професійної працездатності.Таким чином, колегія суддів вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди, за якими були заявлені позовні вимоги по справі № 210/6487/14-ц є іншими.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції визначив в межах заявлених вимог та з врахуванням ступеня і глибини моральних страждань позивача та тривалого часу роботи позивача на підприємстві за шкідливих умов виробництва. Суд, ухвалюючи рішення, також керувався принципами розумності та справедливості, про що судом наведені в рішенні відповідні мотиви.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням його здоров`я на виробництві відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що має місце повторність стягнення шкоди, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Тобто, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді В.П.Зубакова

В.О.Остапенко