КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/8244207/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що наказом від 24 червня 2020 року № 204/о року він був призначений на посаду начальника відділу маркетингу та зовнішньоекономічних договорів ДП «Завод 410 ЦА».

Відповідно до наказу від 11 серпня 2020 року № 262/о його було призначено на посаду заступника директора з маркетингу та зовнішньоекономічних зв`язків ДП «Завод 410 ЦА». Наказом від 30 квітня 2021 року № 239/о його було переведено на посаду начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ДП «Завод 410 ЦА».

27 вересня 2021 року він прийшов на роботу, проте його електронна перепустка не працювала. Заступник генерального директора з авіаційної безпеки повідомив його про те, що електронну перепустку заблоковано на підставі розпорядження генерального директора підприємства. Того ж дня він склав заяву з проханням надати йому роз`яснення щодо підстав блокування перепустки та недопущення до робочого місця, яку було зареєстровано на ДП «Завод 410 ЦА». Відповіді на заяву він не отримав.

28 вересня 2021 року його електронна перепустка також була заблокована. Таким чином, з незалежних від нього причин він не мав можливості потрапити на територію заводу та виконувати покладені на нього посадові обов`язки.

28 вересня 2021 року щодо нього був складений акт про відсутність на роботі без поважних причин впродовж робочого дня 28 вересня 2021 року.

В подальшому йому стало відомо, що наказом від 27 вересня 2021 року № 550/о його було відсторонено від виконання посадових обов`язків на період проведення службової перевірки з 27 вересня 2021 року до затвердження акту та висновків за результатами службової перевірки зі збереженням заробітної плати.

Разом з тим, зазначений наказ не містить правової підстави для відсторонення його від посади. Крім того, жодним нормативно-правовим актом не визначено, що працівник може бути відсторонений від роботи у зв`язку з проведенням службової перевірки.

Наказом від 04 жовтня 2021 року № 2/од на нього накладено дисциплінарне стягнення та оголошена догана на підставі акту про відсутність на роботі від 28 вересня 2021 року.

Разом з тим, на момент 28 вересня 2021 року він був відсторонений від виконання посадових обов`язків та відповідач штучно створив умови для його відсутності на роботі, заблокувавши йому електронний пропуск.

З огляду на відсутність дисциплінарного проступку, наказ від 04 жовтня 2021 року № 2/од також підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Наказом від 13 жовтня 2021 року № 4/од на нього накладено дисциплінарне стягнення та оголошено недовіру на займаній посаді на підставі акту службової перевірки від 12 жовтня 2021 року.

Вбачається, що чинним законодавством України не передбачено застосування такого виду дисциплінарного стягнення, як недовіра на займаній посаді. Таким чином, зазначений наказ підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Наказом № 586/о від 13 жовтня 2021 року його було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним з огляду на наступне.

Зазначав, що в його діях відсутня систематичність невиконання трудових обов`язків, що є підставою для застосування п. 3 ст. 40 КЗпП України при звільненні.

Такими діями відповідач порушив його прав на працю, чим завдав моральні страждання, зокрема, звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України негативно позначилося на його репутації, як сумлінного працівника, та перешкоджало подальшому працевлаштуванню.

Просив суд ухвалити рішення, яким:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 27 вересня 2021 року № 550/о в частині відсторонення його від виконання посадових обов`язків начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ДП «Завод 410 ЦА»;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 04 жовтня 2021 року № 2/од «Про накладення дисциплінарного стягнення та оголошення догани»;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 13 жовтня 2021 року № 4/од «Про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 »;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 13 жовтня 2021 року № 586/о про звільнення;

- поновити його на посаді начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ДП «Завод 410 ЦА»;

- стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 497 гривень 37 копійок;

- стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Завод 410 ЦА» від 27 вересня 2021 року № 550/о в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності Державного підприємства «Завод 410 ЦА».Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Завод 410 ЦА» від 13 жовтня 2021 року № 4/од «Про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 ». Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Завод 410 ЦА» від 13 жовтня 2021 року № 586/о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності Державного підприємства «Завод 410 ЦА». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності Державного підприємства «Завод 410 ЦА» з 13 жовтня 2021 року. Стягнуто з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 жовтня 2021 року по 12 листопада 2021 року у розмірі 37 007 гривень 88 копійок, на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень та 3 632 гривні судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності Державного підприємства «Завод 410 ЦА» з 13 жовтня 2021 року допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь держави 908 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 04 жовтня 2021 року № 2/од «Про накладення дисциплінарного стягнення та оголошення догани», а також в частині здійснення судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення його не по дату ухвалення рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Щодо відмови у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 04 жовтня 2021 року № 2/од. зазначив, що надаючи оцінку підставам притягнення його до дисциплінарної відповідальності оскаржуваним наказом, суд першої інстанції не врахував доводи позивача про відсутність його вини, оскільки у зв`язку із блокуванням електронної перепустки він був позбавлений можливості потрапити на своє робоче місце 27 та 28 вересня 2021 року. Таким чином, ДП «Завод 410 ЦА» штучно створив умови для його відсутності на роботі 28.09.2021, при цьому з його боку вчинялися дії та намагання потрапити на роботу.

Щодо здійснення судом розрахунку середнього заробітку, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково здійснено розрахунок середньоденої заробітної плати з врахуванням 43 робочих днів за серпень, вересень 2021 року, а не з урахуванням фактично відпрацьованих позивачем днів за цей період, що становить 33 робочих дні.

Таким чином, виходячи із розміру заробітної плати, отриманої ОСОБА_1 за два останні місці роботи (51148,81+24629,06=75777,87 грн), середньоденна заробітна плата становить: 75777,87/33=2296,30 грн.

З огляду на вказане, розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня незаконного звільнення і по день звернення до суду зроблений судом неправильно.

Крім того, позивач зазначає, що звернувся до суду за захистом порушеного трудового права 12 листопада 2021 року. Поряд із цим, суд першої інстанції розглядав дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін понад 1,5 роки, вочевидь не з вини позивача.

У зв`язку із цим, 04.04.2023 року позивач направив до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог та просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 1930,11 за кожен робочий день до дати винесення судового рішення, у прийнятті якого суд безпідставно відмовив.

Посилаючись на положення частини 2 статті 235 КЗпП України, а також правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах, просив суд апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції у вказаній частині та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення 14.10.2021 по день ухвалення судом рішення 10.05.2023 року в розмірі 933 101,50 (2926,30х406,35 робочих днів).

Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд першої інстанції не допустив негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 статті 360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Каленська М.А. підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, зазначених у ній.

Представник ДП «Завод 410 ЦА» - Середа О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частинах 1,2 та 5 ст.263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що наказом від 24 червня 2020 року № 204/о року ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника відділу маркетингу та зовнішньоекономічних договорів ДП «Завод 410 ЦА» (а.с. 28).

Відповідно до наказу від 11 серпня 2020 року № 262/о позивача було призначено на посаду заступника директора з маркетингу та зовнішньоекономічних зв`язків ДП «Завод 410 ЦА» (а.с. 31).

Наказом від 30 квітня 2021 року № 239/о ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ДП «Завод 410 ЦА» (а.с. 33-35).

Відповідно до наказу від 27 вересня 2021 року № 369 призначено проведення службової перевірки з метою перевірки інформації, викладеної в «Рапорті» від 20 вересня 2021 року № б/н з приводу підписання «Меморандуму» та «Договору» (а.с. 37).

Наказом від 27 вересня 2021 року № 550/о позивача було відсторонено від виконання посадових обов`язків на період проведення службової перевірки з 27 вересня 2021 року до затвердження акту та висновків за результатами службової перевірки зі збереженням заробітної плати (а.с. 36).

27 вересня 2021 року ОСОБА_1 не зміг потрапити на своє робоче місце, оскільки його електронну перепустку було заблоковано.

У зв`язку з цим, 27 вересня 2021 року позивач склав заяву з проханням надати йому роз`яснення щодо підстав блокування його перепустки та недопущення до робочого місця, яку було зареєстровано на ДП «Завод 410 ЦА» (а.с. 38).

28 вересня 2021 року був складений акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі без поважних причин впродовж робочого дня 28 вересня 2021 року (а.с. 41).

Наказом від 04 жовтня 2021 року № 2/од на позивача накладено дисциплінарне стягнення та оголошена догана на підставі акту про відсутність на роботі від 28 вересня 2021 року (а.с. 43-44).

Наказом від 13 жовтня 2021 року № 4/од на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення та оголошено недовіру на займаній посаді на підставі акту службової перевірки від 12 жовтня 2021 року (а.с. 45).

Наказом № 586/о від 13 жовтня 2021 року позивача було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 46).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про скасування наказу від 13 жовтня 2021 року № 4/од, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення недовіри на займаній посаді, є незаконного, оскільки ні чинним законодавством, ні колективним договором відповідача не передбачений такий вид дисциплінарного стягнення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість доводів позивача щодо скасування наказу № 586/о від 13 жовтня 2021 року, яким позивача було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Суд виходив із того, що відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, у наказі про звільнення обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання позивачем трудових обов`язків, без посилання на накази про накладення дисциплінарного стягнення чи на факт нового дисциплінарного правопорушення. Підставою для звільнення зазначено лише рішення керівника. З наказу про звільнення не вбачається в чому полягає систематичне невиконання обов`язків, покладених на позивача посадовою інструкцією, оскільки наказ щодо цього містить лише загальну фразу. Крім того, при звільненні позивача не враховано положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України й не надано оцінку наявності проступку та його ступеню тяжкості, вини в діях працівника та заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок, не враховано попередню роботу. ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за два порушення, за які вже був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог про скасування наказу № 586/о від 13 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на посаді начальника управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ДП «Завод 410 ЦА» з 13 жовтня 2021 року.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції взяв до уваги, що позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 жовтня 2021 року по 12 листопада 2021 року (21 день) та виходив із розміру середньоденної заробітної плати 1762,28 грн. Таким чином, згідно здійсненого судом першої інстанції розрахунку, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача визначена в розмірі 37007 гривень 88 копійок.

Також, місцевий суд врахував, у зв`язку із порушенням трудових прав діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, тому з урахуванням принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 2000 гривень.

Поряд із цим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу 04 жовтня 2021 року № 2/од про накладення на нього дисциплінарногостягнення у вигляді догани за прогул 28 вересня 2021 року. Мотивуючи рішення в цій частині, місцевий суд зазначив про те, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження недопущення його відповідачем до робочого місця 28 вересня 2021 року.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, рішення суду першої інстанції переглядається в межах вимог апеляційної скарги позивача, який оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 04 жовтня 2021 року № 2/од, а також в частині здійснення судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду вимушеного прогулу.

Щодо відмови суду у визнанні незаконним та скасуванні наказу від 04 жовтня 2021 року № 2/од «Про накладення дисциплінарного стягнення та оголошення догани начальнику управління маркетингу та зовнішньоекономічної діяльності ОСОБА_1 », апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Частинами першою та другою статті148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був відсутнім на роботі без поважних причин впродовж робочого дня 28 вересня 2021 року з 11 години 01 хвилини до 16 години 30 хвилин, що підтверджується Актом про відсутність на роботі від 28.09.2021 року, підписаним ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 41 том 1).

01.10.2021 року директор з управління персоналом ОСОБА_6 просила ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці 28.09.2021 року. У своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що пояснення на порушене питання буде ним надано 04.10.2021 року протягом робочого часу в робочому порядку. Поважних причин відсутності на робочому місці не повідомив. (а.с. 42 том 1)

До позовної заяви позивачем додано письмові пояснення від 04.10.2021 року, складені на ім'я Директора з управління персоналом ДП «Завод 410 ЦА» ОСОБА_6 , в яких зазначав про те, що не зміг потрапити на територію підприємства 28 вересня 2021 року у зв`язку із блокуванням електронної перепустки.

Поряд із цим, належних та допустимих доказів, підтверджуючих поважність причин нез`явлення на робочому місці 28.09.2021 року з 11:00 до 16:00 позивачем суду не надано та в матеріалах справи не міститься.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання незаконним та скасування наказу від 04 жовтня 2021 року № 2/од.

Однак, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині порушення судом вимог законодавства при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Період вимушеного прогулу починається днем звільнення і закінчується або днем поновлення на роботі.

Звертаючись 12 листопада 2021 року до суду із позовом про захист своїх трудових прав, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботу, ОСОБА_1 просив суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 497,37 грн, обрахувавши його станом на дату подачі позову до суду.

Поряд із цим, рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі ухвалене 10 травня 2023 року. Таким чином, справа перебувала на розгляді суду першої інстанції протягом 1,5 року за відсутності вини позивача.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не врахував зміст положень частини 2 статті 235 ЦПК України, згідно з якими якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відмовив у прийнятті заяви про уточнення зазначених позовних вимог, у зв`язку із чим дійшов необґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за 21 день вимушеного прогулу.

Крім того, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений судом першої інстанції не у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 13 жовтня 2021 року року та згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року поновлено на роботі з 13 жовтня 2021 року.

Із довідки про середню заробітну плату, виданої Державним підприємством «Завод 410 ЦА» вбачається, що за останні два календарні місяці роботи заробітна плата становила: за серпень 2021 року - 43 092,69 грн, за Вересень 2021 року - 20 601,00 грн .

При цьому, кількість робочих днів за ці місяці - 33 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата становила - 1930,11 грн (43 092,69 +20 601,00: 33 дні).

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2021 року (день звільнення) по 10 травня 2021 року (день поновлення на роботі за рішенням суду) становить 772 044, 00грн (1930,11 х 400 робочих днів).

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам трудового законодавства, у зв`язку із чим підлягає зміні шляхом визначення періоду нарахування та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши про стягнення з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2021 року по 10 травня 2023 року у розмірі 772 044 (сімсот сімдесят дві тисячі сорок чотири) гривень 00 коп.,яка обрахована без віднімання сум податків, зборів та інших обов'язкових платежів, що підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного рішення.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року в частині визначення періоду нарахування та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши про стягнення з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 жовтня 2021 року по 10 травня 2023 року у розмірі 772 044 (сімсот сімдесят дві тисячі сорок чотири) гривень 00 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.