Дата документу 08.05.2024 Справа № 335/9874/23
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/9874/23 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження №22-ц/807/1116/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Концерну «Міські теплові мережі», ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01.01.2012 по 30.09.2023 позивач надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Оплату за надані послуги відповідач в повному обсязі не здійснювала, у зв`язку із чим має заборгованість у розмірі 57 371,10 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 рокупозов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2023 року в розмірі 14 644 грн. 42 коп., а також судовий збір у розмірі 547 грн. 96 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що строк давності не пропущено, оскільки він припав на строк дії карантину в Україні.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не була споживачем житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 з січня 2012 року, оскільки набула право власності на зазначену квартиру лише 26 жовтня 2021 року, а тому вона не має обов`язку зі сплати заборгованості, яка утворилася до цього моменту.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення ( ч. 9 ст. 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 57 371,10 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Концерну «Міські теплові мережі» не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконував свій обов`язок по наданню послуг, такі послуги позивачем надавались, відповідач ними користувалась, а тому виходячи із вищенаведених вимог законодавства відповідач була зобов`язана своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Встановивши, що позивач Концерн «МТМ», звертаючись до суду із даним позовом лише у жовтні 2023 року, тобто через 3 місяця після скасування карантину, у позовній заяві чи окремо заявою (клопотанням) не просив суд поновити йому строк позовної давності для стягнення будь-якої вищезазначеної заборгованості за період поза межами 3-річного (загального) строку позовної давності, починаючи з 01.01.2012, з будь-яких причин взагалі, та не надав доказів та не довів існування таких карантинних обмежень, що об`єктивно перешкоджали йому звернутись з позовом в межах строку позовної давності,суд вважав, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за період з 01.10.2020 по 30.09.2023, тобто у межах 3-річного строку позовної давності, у розмірі 14 644,42 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач (а.с. 14-15).

Відповідно до розрахунку суми заборгованості, за період з 01.01.2012 по 30.09.2023 заборгованість відповідача за надані послуги з централізованого опалення складає 57 371,10 грн.

Станом на 01.11.2021 типовий індивідуальний договір № 600664113 про надання послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 є укладеним (а.с. 8-10).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 9 листопада 2017 року №2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №2189-VІІІ) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону №2189-VІІІ).

Стаття 5 Закону №2189-VІІІ передбачає перелік житлово-комунальних послуг.

Так, відповідно до частини 2 цієї статті комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є:

1)споживачі (індивідуальні та колективні);

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

2)управитель;

3)виконавці комунальних послуг(суб`єкти господарювання, що надають комунальні послуги споживачу відповідно до умов договору).

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VІІІ індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

В силу ст. 9 Закону №2189-VІІІ споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-ІV «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Із положень ч. 1 ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Обов`язок споживача оплачувати послуги передбачений також пунктом 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує.

Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник Концерну «Міські теплові мережі» в позовній заяви зазначав, що ОСОБА_1 є споживачем послуги, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , проте ухиляється від сплати наявної в неї заборгованості. На підтвердження чого надано довідку без номеру, в якій зазначено, що власник/ квартиронаймач / ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Разом з тим, Концерном «Міські теплові мережі» до позову було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану квартиру 26.10.2021 року (а.с.14).

Проте, доказів того, що ОСОБА_1 була власником або за згодою власника користувалася об`єктом нерухомого майна і отримувала житлово-комунальну послугу для власних потреб за вказаною адресою: АДРЕСА_1 до 26.10.2021 року ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Будь якої укладеної угоди між власником квартири та її користувачем щодо плати за користування вищезазначеною квартирою, матеріали справи не містять.

Напроти, до заяви про застосування позовної давності від 13.03.2024 року ОСОБА_1 , представником за довіреністю ОСОБА_2 було надано копію договору іпотеки № PML-204/008/2007 від 27 квітня 2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за №2346, з якого вбачається, що нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю ( ОСОБА_2 ) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим Бургазли І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27.04.2007 року за реєстровим № 2344, передається в іпотеку іпотекодержателю (Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» в особі службовця ОСОБА_3 та службовця ОСОБА_4 ) для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань у розмірі 39 996,25 швейцарських франків за кредитним договором № МL-204/008/2007, укладений 27 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 у розмірі 39 996,25 швейцарських франків (а.с.67-70).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 зареєстровано 26.10.2021 року. Державний реєстратор приватний нотаріус Вовк І.І., Запорізький міський нотаріальний округ. Запорізька область.. Документи подані для державної реєстрації договір іпотеки, РМL-204/008/2007, серія та номер: 2346, виданий 27.04.2007, видавник: Бургазли І.І., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області; договір наступної іпотеки № РСNL-204/075/2008, серія та номер: 5282, виданий 07.04.2008, видавник: Бургазли І.І. приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області. Договір відступлення права вимоги, серія та номер: 721, виданий 03.02.2021, видавник: Вовк І.І., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області (а.с. 14-15).

Отже, власником вищезазначеної квартири відповідач ОСОБА_1 стала з 27 жовтня 2021 року.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Шалагіновою А.В. 13.10.2023 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20), тобто не за адресою, куди надавались житлово-комунальні послуги, що є предметом даного спору.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 була власником або за згодою власника користувалася об`єктом нерухомого майна і отримувала житлово-комунальну послугу для власних потреб за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 січня 2012 року по 25 жовтня 2021 року у розмірі 47 856,41 грн та покладення на відповідача обов`язків щодо сплати цієї заборгованості.

Таким чином, належних та беззаперечних доказів того, що відповідач фактично отримувала послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , які надавав позивач у період з 01 січня 2012 року по 25 жовтня 2021 року у розмірі 47 856,41 грн, але оплату їх не проводить, матеріали справи не містять.

Доказів того, що особовий рахунок № НОМЕР_1 у 2012 році було відкрито за заявою відповідача ОСОБА_1 , як квартиронаймача квартири за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи також не містять.

Відповідачем розрахунок Концерну «МТМ» за вказаний період не спростований, власний розрахунок не наданий.

Крім того, досліджуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, заявлену в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Із матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

З розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що сума заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2023 року становить 57371, 10 грн, проте, враховуючи доведеність позовних вимог лише за період з 26.10.2021 року по 31.10.2023 року, вбачається, що за вказаний період відповідач не проводила оплату вартості наданих їй послуг, а тому в неї виникла заборгованість у розмірі 9 514,69 грн.

З позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду 12 жовтня 2023 року (згідно штампу з відміткою суду) (а.с.2).

Тобто, строк позовної давності до вимог за період з 26.10.2021 року по 31.10.2023 року не сплинув.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 була споживачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , як власник квартири, з 26.10.2021 року, та не здійснювала оплату за вказані послуги, апеляційний суд вбачає наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати заборгованості за період з 26.10.2021 року по 31 жовтня 2023 року, що відповідно до розрахунку заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за вказаний період становить у розмірі 9 514,69 грн.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність Концерном «Міські теплові мережі» своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2023 року у розмірі 14 644,42 грн.

Таким чином аргументи апеляційної скарги Концерну «МТМ» є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі позовної заяви Концерн «МТМ» сплатило судовий збір за подання позову у розмірі 2147,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 19739 від 03 жовтня 2023 року ( а.с. 1).

При подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1027,70 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 349 від 03.05.2024 року (а.с.115).

При подачі апеляційної скарги Концерн «МТМ» сплатило судовий збір у розмірі 3220, 80 грн (а.с.92).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , відмови у задоволенні скарги Концерну «МТМ», часткове задоволення позову, а тому судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених вимог.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню сплачений ним за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 356,10 грн (9514,69*2147,20:57371,10), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог у розмірі 857,26 грн (57371,10-9514,69=47856,41*1027,70: 57371,10).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки на Концерн «МТМ» покладено більшу суму судових витрат, тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця судових витрат у сумі 501,16 грн (857,26-356,10).

Враховуючи, що апеляційну скаргу Концерн « МТМ» залишено без задоволення підстав для стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника за довіреністю ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 26 жовтня 2021 року по 31 жовтня 2023 року в розмірі 9 514,69 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 501,16 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 08 травня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.