ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/528/23 Номер провадження 22-ц/814/1200/24Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І.В

учасники справи:

представник прокуратури Лисенко Н.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року, ухвалене суддею Бондарь В.А., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

13 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Заводської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на об"єкт "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, на території Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області, за межами населеного пункту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на території Заводської територіальної громади Миргородського району за межами населеного пункту розташоване нерухоме майно, яке, наразі, перебуває в його володінні та користуванні, а саме об"єкт "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075. Земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:1075, що розташована за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради Миргородського району передана у користування ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозподілених земельних ділянок. На вказану земельну ділянку була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради Лохвицького району (після зміни Миргородського) Полтавської області, розроблена ТОВ "СІ" на підставі заяви замовника та рішення Лохвицької РДА №452 від 13.11.2018 року. У травні 2009 року позивач вирішив придбати вказаний об"єкт нерухомості, який на даний час відноситься до Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області. Об"єкт "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, що розташована за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради, відповідна земельна ділянка, на якій розташований «виробничий будинок, корівник», передана у користування ОСОБА_1 . Право оренди на вказану земельну ділянку, на якій розташований об"єкт "виробничий будинок, корівник", зареєстроване 20.03.2019 року за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Токарівської сільської ради Полтавської області, номер запису 30877080, право оренди діє до 28.12.2039 року.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Заводської об"єднаної територіальної громади (Заводської міської ради) про визнання права власності за набувальною давністю - задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на об"єкт "виробничий будинок, корівник" (А-1), загальною площею 1715,60 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, розташований на території Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області, за межами населеного пункту.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, починаючи з травня 2009 року ОСОБА_1 добросовісно заволодів і до цього часу безперервно та відкрито володіє «виробничим будинком, корівником», розташованим на території Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області, за межами населеного пункту. З огляду на вказані обставини, а саме факт добросовісного і відкритого користування позивачем нерухомим майном і відповідач не заперечує відносно цього, а також на те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб, суд першої інстанції дійшов висновку, що є всі підстави для визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 на вказане майно, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі заступник керівника Полтавської обласної прокуратури посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, вирішити питання розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказані висновки суду не узгоджуються із встановленими, згідного судового рішення, обставинами, зокрема, щодо факту належності виробничого будинку - корівника Заводській територіальній громаді Миргородського району, з наступних підстав. Судом встановлено, що ОСОБА_1 в травні 2009 року вирішив придбати виробничий будинок - корівник, який, начебто, на той час належав Заводській територіальній громаді. При цьому, у рішенні суду не вказано правових підстав, на яких позивач почав користуватися вказаним нерухомим майном для здійснення своєї господарської діяльності. Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і за таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Однак, вищевказані обставини Лохвицьким районним судом були проігноровані та у порушення ст. 89 ЦПК України не досліджено питання добросовісності та відкритості володіння ОСОБА_1 спірним нерухомим майном - виробничим будинком корівником. Також не було з`ясовано чи належав виробничий будинок - корівник Заводській ОТГ чи ще будь якій іншій особі, не встановлювалося чи на цей виробничий будинок- корівник не претендують інші особи. При цьому, Заводська ОТГ не є юридичною особою, яка може набувати права та нести обов`язки. Також не може бути та не є титульним володільцем спірного нерухомого майна. З урахуванням суперечностей та неповноти, суд неправомірно дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені документально визнаються відповідачем, а тому є правові підстави для визнання за позивачем права власності на зазначений об`єкт на підставі статті 344 Цивільного кодексу України за набувальною давністю. Законодавством не передбачено можливості виникнення права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію чи державної реєстрації. Із рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 не має підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно - виробничий будинок корівник за набувальною давністю, оскільки право власності на спірне майно в установленому законом порядку не було зареєстровано за будь-якою особою, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України. Наданий ОСОБА_1 технічний паспорт від 16.09.2022 року, виготовлений ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім» як доказ на підтвердження позовних вимог свідчить лише про наявність на земельній ділянці об`єкту - виробничий будинок корівник з прибудовою, та не підтверджує право позивача на правомірне заволодіння цим майном та не свідчать про те, що спірний об`єкт може бути предметом цивільного обороту через набуття на нього прав. Документами, які долучено до матеріалів справи, підтверджується користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, яка знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, що розташована за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради. Право оренди на вказану земельну ділянку, на якій розташований об`єкт виробничий будинок- корівник, зареєстроване 20.03.2019 за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Токарівської сільської ради Полтавської області, номер запису 30877080, право оренди діє до 28.12.2039 року. Таким чином, до березня 2019 року позивач використовував земельну ділянку під виробничим будинком корівником без правоустановчих документів, тобто, безоплатно. У постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 924/925/17 та від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17 зазначено, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених ч. З ст. 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Однак при винесенні Лохвицьким районним судом Полтавської області оскаржуваного рішення від 20.04.2023 висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, в порушення ст. 263 ЦПК України, не взято до уваги. Як вбачається з рішення Лохвицького районного суду від 20.04.2023 у справі № 538/528/23 позивач ОСОБА_1 фактично заволодів об`єктом самочинного будівництва, адже він не отримував дозвіл на виконання будівельних робіт на виробничий будинок корівник. Рішенням суду встановлено, що з травня 2009 року ОСОБА_1 користується виробничим будинком корівником, який збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту. Враховуючи викладене, виробничий будинок - корівник, право власності за набувальною давністю на який визнано рішенням Лохвицького районного суду від 20.04.2023, є об`єктом самочинного будівництва. Виходячи із документів, які містяться в матеріалах справи, право власності на спірне майно не зареєстровано та право користування позивачем не підтверджено. Під час розгляду справи судом ніяких доказів безперервного користування спірним приміщенням - виробничим будинком корівником позивачем не надано, лише у рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 з травня 2009 року володіє та користується вказаним приміщенням, без посилання на підтверджуючі документи та інші докази. Крім того, позивачем не надано доказів щодо можливості або неможливості надійної та безпечної експлуатації виробничого будинку корівника у разі визнання судом права власності на самочинно збудований об`єкт. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Спір між сторонами відсутній. Як вбачається з рішення суду, позивачем не дотримано умов набуття права власності на чужі речі, а саме: законність об`єкту володіння - виробничий будинок корівник є об`єктом самочинного будівництва; добросовісність володіння - відсутні докази щодо того, що на об`єкт не претендували інші особи; відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо дотримання ним вказаних умов.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду не з`явився позивач ОСОБА_1 , він належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення поштою судової повістки про виклик до суду, яку він отримав особисто 23.03.2021 року згідно рекомендованого повідомлення (а.с. 150). При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 21.11.2023 року розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що на території Заводської територіальної громади Миргородського району, за межами населеного пункту розташоване нерухоме майно, яке, наразі, перебуває у володінні та користуванні позивача, а саме об"єкт "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075.

Земельна ділянка з кадастровим номером :00:007:1075, що розташована за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради Миргородського району передана у користування ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозподілених земельних ділянок (а.с. 43).

На вказану земельну ділянку була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради Лохвицького району (після зміни Миргородського) Полтавської області, розроблена ТОВ "СІ" на підставі заяви замовника та рішення Лохвицької РДА №452 від 13.11.2018 року (а.с. 37-51).

У травні 2009 року позивач вирішив придбати вказаний об"єкт нерухомості, який в даний час відноситься до Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області. Об"єкт "виробничий будинок, корівник" загальною площею 1715,60 кв.м. знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, що розташована за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради, відповідна земельна ділянка, на якій розташований виробничий будинок-корівник, передана в користування ОСОБА_1 .

Право оренди на вказану земельну ділянку, на якій розташований об"єкт "виробничий будинок, корівник", зареєстроване 20.03.2019 року за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Токарівської сільської ради Полтавської області, номер запису 30877080, право оренди діє до 28.12.2039 року (а.с. 55).

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 16.09.2022 року , об"єкт "виробничий будинок, корівник", розташований на території Заводської територіальної громади Миргородського району, за межами населеного пункту, складається з: корівника А-1, загальною площею 1715,60 кв.м., до складу якого входить: тамбур - 16,5 кв.м., підсобне приміщення - 15,5 кв.м., підсобне приміщення - 22,7 кв.м., тамбур - 16,5 кв.м., підсобне приміщення -13,6 кв.м., корівник - 1477,3 кв.м., тамбур - 12,1 кв.м., підсобне приміщення -13,0 кв.м., підсобне приміщення - 4,7 кв.м., тамбур - 11,5 кв.м., підсобне приміщення - 17,4 кв.м., коридор - 11,7 кв.м., приміщення - 32,1 кв.м., приміщення -16,7 кв.м., коридор - 4,1 кв.м, приміщення - 8,4 кв.м., приміщення -7,9 кв.м., приміщення - 0,8 кв.м., приміщення - 2,6 кв.м., тамбур - 2,0 кв.м., приміщення - 8,5 кв.м. (а.с. 12).

За даними звіту про незалежну оцінку об"єкту нерухомого майна "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., проведеного ТОВ "Експертне бюро "Рідний дім" від 19.09.2022 року, ринкова вартість вказаного об`єкта майна становить 249 162 грн. (а.с. 16).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто, якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності.

Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року можливість пред"явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв"язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на об"єкт "виробничий будинок, корівник", загальною площею 1715,60 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:007:1075, на території Заводської територіальної громади Миргородського району Полтавської області, за межами населеного пункту.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову, суд першої інстанції допустив порушення процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, згідно розпорядження голови Лохвицької РДА Полтавської області №452 від 13.11.2018 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,20 га під господарськими будівлями та дворами, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозділених земельних ділянок, які знаходяться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. На період виготовлення технічної документації, зазначеної в пункті 1 цього розпорядження та для забезпечення найбільш повного, раціонального та ефективного використання сільськогосподарських угідь, розробки комплексу заходів по їх покращенню, укласти попередній договір оренди землі, передати земельну ділянку загальною площею 0,20 га під господарськими будівлями та дворами, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозподілених земельних ділянок для користування фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 , зі встановленою орендною платою у розмірі 3,5 відсотків в рік за 1 га від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі та перелогів по Полтавській обдласті з урахуванням величини коефіцієнта індексації (а.с. 43).

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2018 року була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ФОП ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області (а.с. 38-51).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26.03.2019 року вбачається, що 20.03.2019 року зареєстровано договір оренди землі від 29.12.2018 року, укладений між орендодавцем Лохвицькою районною державною адміністрацією та орендарем ОСОБА_1 , предметом якого є земельна ділянка загальною площею 0,2054 га, кадастровий номео :00:007:61075, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса: Полтавська область Лохвицький район сільська рада Бодаквянська (а.с. 55).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів об`єктом нерухомого майна - «виробничим будинком, корівником», який розташований на орендованій земельній ділянці, що його володіння є відкритим, безперервним та тривалим, що є законною підставою для застосування вимог ст. 344 ЦК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, залишив поза увагою, що згідно вимог діючого законодавства за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Предметом даного спору є визнання права власності на об`єкт нерухомого майна «виробничий будинок, корівник», за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано умови набуття права власності за набувальною давністю та те, що позивачу достовірно відомо про статус об`єкта нерухомого майна, який перебуває на земельній ділянці, яка на підставі договору оренди перебуває у його користуванні, строк дії якого 28.12.2039 рік.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на вимогах матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжної інструкції №3043 від 01.12.2023 року Полтавською обласною прокуратурою при подачі апеляційної скарги сплачено 3 737,43 грн. судового збору (а.с. 128), який підлягає стягненню з позивача на користь Полтавської обласної прокуратури.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Заводської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стянути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 3 737,43 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов