П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Справа № 361/8555/21-ц

Провадження № 22-ц/824/5623/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 15 травня 2024 року

Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки, в якому просив суд визнати недійсним договір поруки від 01.09.2007 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував на те, що згідно довідки ФКУ Виправної колонії № 54 Головного управління Федеральної служби виконання покарань по Свердловській області від 22.02.2017 року він відбував покарання у виправному закладі на території Росії з 01.08.2012 року по 31.07.2020 року. Перетнув кордон 28.08.2020 року на КПП «Джанкой» згідно відмітки в паспорті. В грудні 2020 року, ОСОБА_1 ознайомився в Солом`янському районному суді м. Києва з цивільною справою № 2-1730-1/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми позики, та 22.12.2020 року отримав копію ухвали від 17.03.2010 року

Ознайомившись з матеріалами зазначеної справи йому стало відомо про існування договору поруки укладеного між Відповідачами 01.09.2007 року. Позивач вважає, що зазначеним правочином, а саме Договором поруки від 01.09.2007 року, грубо порушується його право власності та зазначений правочин підлягає визнанню недійсним з підстави встановленою ч.1 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 року цивільну справу направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.

Постановою Київського апеляційного суду від 23.05.2023 року ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 року залишено без змін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року справу прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання не дійсним договору поруки, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, , судом неповно з`ясоввано обставини справи, висновки суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Крім того зазначає, щощо суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження складну та стару справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є прямою підставою для скасування такого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 адвокат Іваницька О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, послиаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалено у результаті дослідження та встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Смірнова С.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Іваницька О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 20.08.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 від 20.08.1999 року (т.1 а.с. 13).

20.02.2003 року між ТОВ «Фінансово-консультаційний центр сприяння розвитку підприємства» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, а саме ОСОБА_3 придбала нежилі приміщення загальною площею 227,6 кв.м, які розташовані на четвертому поверсі нежилих приміщень літ. А та складають 3/100 частини від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18-19).

Згідно довідки ФКУ Виправної колонії № 54 Головного управління Федеральної служби виконання покарань по Свердловській області від 22.02.2017 року він відбував покарання у виправному закладі на території Росії з 01.08.2012 року по 31.07.2020 року (т.1 а.с. 7).

На підтвердження перебування за кордоном також додано копію рішення про тимчасове розміщення іноземного громадянина, який підлягає депортації, в спеціальному закладі від 31.07.2020 року, прийняте начальником Міжмуніципального відділу Міністерства внутрішніх справ Росії «Новолялинський», згідно якого станом на 31.07.2020 року ОСОБА_1 ще знаходився в м. Єкатеринбурзі в Росії (т.1 а.с.9).

Перетнув кордон 28.08.2020 року на КПП «Джанкой» згідно відмітки в паспорті (т.1 а.с.8).

В грудні 2020 року, ОСОБА_1 ознайомився в Солом`янському районному суді м. Києва з цивільною справою № 2-1730-1/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми позики, та 22.12.2020 р. отримав копію ухвали від 17.03.2010 року (т.1 а.с.12).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2010 року визнано мирову угоду від 11.03.2010 р., укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 наступного змісту:

ОСОБА_2 ( позивач), з однієї сторони, та ОСОБА_5 (відповідач-1), ОСОБА_3 ( відповідач-2), ОСОБА_4 ( відповідач-3), з іншої сторони, в подальшому разом іменовані-сторони, уклали цю мирову угоду на таких умовах:

1. Предметом мирової угоди є врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4 545 000 грн., що є предметом розгляду Солом`янського районного суду м.Києва.

2. З метою врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4 545 000 грн., що є предметом позовної заяви відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передають, а позивач ОСОБА_2 приймає у власність:

- нежитлові приміщення частини групи приміщень №10 загальною площею 209, 20 кв. м. (згідно з договором купівлі - продажу площа приміщень 227,60 кв. м., згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень 209, 20 кв. м, кількість та нумерація приміщень змінилась, будинок прийнятий в експлуатацію, що підтверджується довідкою-характеристикою №1383210, виданою 16.12.2009 року КА «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна», та Актом державної приймальної комісії від 07.09.2007), а саме: приміщення №1 площею 19, 4 кв. м, приміщення №5 площею 26,9 кв. м, приміщення №96 площею 7,7 кв. м, приміщення №7 площею 2,3 кв. м, приміщення №8 площею 68,1 кв. м, приміщення №9 площею 23,9 кв.м, приміщення №10 площею 6,9 кв. м, приміщення №11 площею 20,9 кв.м, приміщення №36 площею 17,0 кв. м, приміщення №II| площею 16,1 кв. М, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 20.02.2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г., зареєстрованого в реєстрі за №689; Акту прийому-передачі нежитлових будівель від 21.02.2003 року; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстраційній книзі № д8п-4 за реєстровим №380-з від 28.03.2003 року, та

- нежитлові приміщення частини грипи приміщень №10 загальною площею 381,2 кв.м (згідно з договором купівлі-продажу площа приміщень 364,2 кв. м, згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень 381,2 кв. м, кількість та нумерація приміщень змінилась, будинок прийнятий в експлуатацію, що підтверджується довідкою - характеристикою №1383239, виданою 16.12.2009 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», та Актом державної приймальної комісії від 07.09.2007), а саме: приміщення №2 площею 28,4 кв. м, приміщення №3 площею 2,9 кв. м, приміщення №4 площею 2,7 кв. м, приміщення №12 площею 58,6 кв. м, приміщення №13 площею 36, 0 кв.м, приміщення № 14 площею 13,4 кв.м, приміщення №15 площею 18,8 кв.м, приміщення № 16 площею 11,7 кв. м, приміщення №24 площею 16,3 кв. м, приміщення №25 площею 6,4 кв. м, приміщення №26 площею 19,5 кв. м, приміщення №27 площею 19,0 кв. м, приміщення № 28 площею 35,0 кв. м., приміщення №29 площею 8,9 кв. м, приміщення №30 площею 3,1 кв. м, приміщення №31 площею 17,1 кв. м, приміщення № 32 площею 17,3 кв. м, приміщення № 33 площею 13,5 кв. м, приміщення № 34 площею 12,1 кв. м, приміщення № 35 площею 14,5 кв. м, приміщення I площею 14,3 кв. м, приміщення III площею 12,7 кв. м- що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлових приміщень від 26.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстровій книзі №д 5з- 194 за реєстровим № 380-з від 04.07.2007 року.

3.Після виконання п. 2 мирової угоди, сторони вважатимуть всі спірні питання, зазначені в п. 1, зокрема, щодо повернення суми позики у розмірі 4 545 000 (чотири мільйони п`ятсот сорок п`ять тисяч) грн. врегульованими повністю і остаточно, і сторони не будуть мати одна до одної або до третіх осіб майнових претензій щодо сплати визначеної вище суми позики, в тому числі, позивач відмовляється від стягнення будь-яких санкцій (неустойки, курсові різниці і т. і.) з відповідачів.

4. Ця мирова угода разом з ухвалою суду про її визнання є підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер в ДРФО НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на:

- нежитлові приміщення частини групи приміщень №10 загальною площею 209,20 кв.м, а саме: приміщення №1 площею 19, 4 кв. м, приміщення №5 площею 26,9 кв. м, приміщення №6 площею 7,7 кв. м, приміщення №7 площею 2,3 кв.м, приміщення №8 площею 68,1 кв.м, приміщення №9 площею 23,9 кв.м, приміщення№10 площею 6,9 кв.м, приміщення№11 площею 20,9 кв.м, приміщення№36 площею 17,0 кв.м, приміщення № II площею 16,1 кв. м, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ.Б) площею 7676, 0кв м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 та

- нежитлові приміщення частини групи приміщень №10 загальною площею 381,2 кв. м, а саме: приміщення №2 площею 28,4 кв.м, приміщення№3 площею 2,9 кв.м, приміщення № 4 площею 2,7 кв.м, приміщення №12 площею 58,6 кв.м, приміщення № 13 площею 36,0 кв.м, приміщення № 14 площею 13,4 кв.м, приміщення №15 площею 18,8 кв.м, приміщення №16 площею 11,7 кв. м, приміщення №24 площею 16,3 кв.м, приміщення №25 площею 6,4 кв.м, приміщення № 26 площею 19,5 кв.м, приміщення №29 площею 8,9 кв.м, приміщення№30 площею 3,1 кв.м, приміщення №31 площею 17,1 кв.м, приміщення №32 площею 17,3 кв.м, приміщення №33 площею 13,5 кв.м, приміщення №34 площею 12,1 кв.м, приміщення №35 площею 14,5 кв.м, приміщення I площею 14,3 кв.м, приміщення III площею 12,7 кв. м - що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) буд. АДРЕСА_1 .

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми позики - закрито (т.1 а.с.10-11).

Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.2021 року у справі № 2-1730-1/10 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2010 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с.14-17).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 09.08. 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року залишено без змін.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правова природа договору поруки визначена у ст.553 ЦК України, відповідно до якої договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов1язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Невідповідність оспорюваного договору вимогам ст.553 ЦК України обґрунтована позивачем технічною опискою, допущеною в п.1.1 договру, де замість «поручителі», зазначено «поручитель». В той же час, дана описка ніяким чином не впливає на зміст договору поруки, оскільки в преамбулі договору вказано, що поручителями виступають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які несуть солідарну відповідальність перед кредитором та договір підписано трьома особами: ОСОБА_2 ,з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на ч.1 ст.215 ЦК України, яка встановлює підстави недійсності правочину і містить відсилання до ст.203 ЦК України, не вказує які саме вимоги, викладені в ст.203 ЦК України, було порушено під часукладення оспорюваного правочину.

Основним аргументом апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо доведення недійсності оспорюваного договору поруки від 01.09.2007 року є відсутність згоди одного з подружжя на укладення ОСОБА_3 договру.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07.07.2022 року у справі №910/7967/19, для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільного майна подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічні за змістом праові висновки викладено у постановах Верховного Суду у справі №545/2358/19 від 01.12.2021 року та №753/18425/16 від 07.08.2019 року.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що не вимагається отримання згоди ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_3 договору поруки, отже відсутність такої згоди не впливає на чинність оспорюваного договору.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.369,577 ЦК України та ст.ст.63,65 СК України фактично узаконив, що один з подружжя може розпоряджатися нерухомим майном, яке знаходиться у спільній сумісні власності подружжя, без згоди іншого.

Колегія суддів вважає наведені аргументи необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповіднодо п. 1 Договору поруки від 01.09.2007 року визначено, що поручителі зобов`язуються нести разом з боржником солідарну відповідальність перекКредитором за виконання/належне виконання ОСОБА_5 зобов`язань, що встановлені договором позики від 01.09.2007 року у розмірі 4 545 000 гри., що є еквівалентом 900 000 дол. США.

З наведеного вбачається, що предметом договору поруки є забезпечення виконання зобов`язання боржника - ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 2.1 договору поруки від 01.09.2007 року, поручителі відповідають перед кредитором за виконання основного зобов`язання виключно в межах визначеної на день пред`явлення кредитором вимоги вартості належних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нежитлових приміщень, загальною площею 227,60 кв.м, та 364,2 кв.м., що складають 3/100 часток та 4/100 часток відповідно від домоволодіння, загальною площею 7676,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.2 договору поруки від 01.09.2007 року у випадку невиконання або неналежного виконання Боржником основного зобов`язання поручителі зобов`язуються сплатити кредитору протягом 1-го дня з моменту отримання вимоги Кредитора та документів, що підтверджують право вимоги, суму, визначену у вимозі, але не більше, ніж розмір вартості нерухомості, або, на розсуд поручителів, передати у власність Кредитора нерухомість.

Отже, даний пункт передбачає саме грошове зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у разі невиконання основного зобов`язання за договором позики. У той же час передача нерухомого майна визначена як один з альтернативних механізмів реалізації договору, який може бути використаний лише на розсуд останніх.

При цьому, підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 не звертав увагу на забезпечення зобов`язання за рахунок нерухомого майна, належного поручителям, і не приймав таке нерухоме майно в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором. Сторони передбачили тільки можливість передачі нерухомого майна ОСОБА_2 , яка в подальшому у випадку узгодження сторонами всіх істотних умов такої домовленості, мала би бути належним чином оформлена, з урахуванням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, відполвідно матеріалів справи, перехід права влласності на нерухоме майно відбувся за мировою угодою, а не за оскржуваним договором поруки.

Така мирова угода була укладена, визнана та затверджена Солом`янським районним судуом м.Києва і стала способом вирішення спору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , замінивши собою викнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошового зообов`язання за договором поруки.

Наведене свідчить про те, що маючи грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 , поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виявили своє бажання виконати це грошове зобов`язання за рахунок іншого свого майна.

Колегія суддів вважає необхідним роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що він не позбавлений права захистити своє своє майнове право на нежитлове приміщення, відчужене на підставі мирової угоди, в іншій цивільній справі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 також посилався на те, судом пршої інстанції в порушення норм процесуального права, розгляд справи було призначено в порпядку спрощеного провадження., в той час як справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Колегія суддів вважає наведені аргументи необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки, було прийнято до провадження Печерського районного суду м. Києва і призначено розглядати справу за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Згідно ч.4 ст.277 ЦПК України встановлено, що якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 подавав до суду клопотання про приєднання письмових доказів, його представник Смірнова С.О. безпосередньо приймала участь у судових засдіаннях, надавала пояснення стосовно всіх обставин справи, разом з тим, ні позивач ні його представник не скористалися правом наданим їм процесуальним законодавством і не подали заяв із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, зазначені доводи, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 вересня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Печерського районного суду м.Києва відКиївської області від 25 вересня 2023 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 вересня

2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна